Igaz az, hogy a modern ember pusztán abban az értelemben modern, hogy több technikai eszközzel és nagyobb komforttal rendelkezik, hogy orvosilag jól van ellátva, és relatív magas jólétnek és életszínvonalnak örvendhet – legalábbis a nyugati világban? Nyilván nem, mert bár mindezek a dolgok valóban a modern élet aspektusának számítanak, azonban nem ezek a lényeges szempontok. Azok a változások, melyek ahhoz az életvitelhez vezettek, amit ma „modernnek” nevezünk, sokkal messzebb, de mindenekelőtt sokkal mélyebbre hatolnak. Az egész emberi életben alapvető változás ment végbe, ami miatt a „modern” szót joggal használjuk egy exkluzív, a mai korszakra különös mértékben érvényes értelemben. Hogy a modernnek ez a korszaka pontosan mikor kezdődött, arról különböző vélemények keringenek, hiszen a szellemi előkészítő fázis sokkal hosszabb, mint azt sokan gondolják. Természetesen az 1000. év körül szintén voltak már olyan változások, melyeket abban az időben modernnek, haladónak lehetett volna tekinteni, gondoljunk csak például az új építészeti stílusra, a román stílusra. Mégis, a történelemben hiába jelentek meg mindezidáig az életben haladónak tartott újítások, senki nem gondolta azt, hogy ezáltal az emberiség a modern korszakába lépett, ami – miként ma ezt általánosan gondolják – egészen új, egészen más, mint minden, ami eddig valaha is létezett. A modernnek a világtörténelem bármely korábbi korszakával szembeni különbözősége még nyilvánvalóbbá válik, amint egy további fenoménra felfigyelünk: A modern egyáltalán nem folytatólagosan alakul ki a megelőző korszakokból, hanem önértelmezése szerint egész sor radikális átalakulásból és forradalomból nő ki. Ilyen forradalmi változások voltak a francia forradalom, az ipari forradalom, a gazdasági forradalom, a szexuális forradalom stb. Itt most nem szükséges megvizsgálni, hogy ezek valóban minden esetben valami teljes szakadást jelentettek a múlttal, vagy csak már régen meglévő változásokat hoztak felszínre; Ami kétséget kizáróan igaz, az az, hogy a modern lényegét tekintve egy mindig erőteljesebbé váló elszakadást és szembenállást jelent a keresztény örökséggel szemben. Ebből a szempontból nézve mind ezek a „forradalmak” nem mások, mint a pogányságba való fokozatos, egyre radikálisabb visszaesések, minden ilyen bukás összes következményével. Ugyanakkor ezeket a jelentős, a keresztény örökség elleni változásokat és ezek következményeit csak a hívő keresztény veheti észre, hiszen a természetfeletti valóság csak a Kinyilatkoztatás és a hit által lesz felismerhető és észlelhető.
Mivel a szellem birodalmában semmi nem történik véletlenül, még azt is érdemes megemlíteni, hogy mindezen forradalmak mögött mindig konkrét érdekcsoportok állnak. Azt a mesét, hogy a forradalmakat a nép robbantja ki, csak azoknak lehet eladni, akik soha nem foglalkoztak a forradalom természetével, és a szellemi valóságokról és változásokról semmilyen ismerettel nem rendelkeznek. Természetesen minden forradalmat egy elit vezet, egy elit, amelynek megvan az ehhez megfelelő financiális, katonai, ideológiai és demagógiai lehetősége, amik mind szükségesek ahhoz, hogy egy forradalmat elindítsanak és az előre meghatározott cél felé irányítsák.
Picard a „Menekülés Isten elől” című könyvében a modern kor tökéletes, alapos, sőt zseniális analízisét vázolta fel, ami pontosan a dolog lényegét ragadja meg. Egyik legfontosabb kijelentése így hangzik:
Minden keresztény tudja, hogy az ember Isten előtt áll, mindig, élete minden pillanatában Isten előtt áll. És az, amit mi az „Isten” szóval nevezünk meg, nem valami, nem egy puszta dolog vagy absztrakt világ-lélek, hanem egy meghatározott személy. Az ember tehát Isten előtt áll, aki neki, az embernek egy személyes szemközt álló, akivel beszélhet, akiről tudja, hogy ismeri őt, és aki előtt minden tettéért felelnie kell. Minden egyes embernek egykor személyesen kell ezen isteni személy előtt számot adnia életének minden szaváért és tettéért. Ugyanis Isten szabad akarattal teremtett bennünket, és ezért azzal a képességgel, hogy különbséget tudjunk tenni jó és rossz között, melyeket szellemi felismerő képességünknek köszönhetően biztonsággal meg tudunk különböztetni egymástól. [Lásd John Henry Newman bíboros: „Az ember azért felelős a hitéért, mert hajlamaiért és ellenszenveiért, reményeiért és nézeteiért, azaz mindazért is felelős, amitől a hite függ.”]
Ebben az Isten által ajándékozott szabadságában áll tehát az ember Isten előtt és szól ekképpen:
Az embert Isten óvja, és amíg aláveti magát Isten akaratának, otthona Isten világában van. Amint azonban felkel Isten ellen, ez a helyzet alapvetően megváltozik. Ez a Szentírás Káin testvérgyilkosságáról szóló beszámolójából világosan kitűnik. Amikor Káin megölte testvérét, Ábelt, Isten kérdőre vonta: „Hol van a testvéred, Ábel?” Mire ő így válaszolt: „Nem tudom; talán őrzője vagyok testvéremnek?” Isten erre így felelt: „Mit tettél? Testvéred vére felkiált hozzám a földről. Ezért átkozott leszel, bujdosni fogsz a földön, amely megnyitotta száját, hogy beigya kezedből testvéred vérét. Ha műveled a földet, nem ad neked termést. Hontalan és bujdosó leszel a földön.” (Ter 4,9-12)
A bűnös menekül Isten elől, amíg bűnös marad – és mégis, amíg a hit objektív világa létezik, addig Isten jósága és irgalmassága is mindig körbe veszi, úgymond, mindig újból utoléri. Az ember ezért csak tudatosan tud menekülni, és folyton ügyelnie kell arra, hogy állandóan szökésben maradjon [ha nem akarja, hogy a hit körülötte meglévő objektív világa, azaz a szokásaiban, életvitelében keresztény társadalom, közösség mégis utolérje és „bekebelezze”]. – Ez volt a korábbi helyzet.
A döntő különbség a korábbi korokhoz képest tehát abból áll, hogy miközben korábban a menekülő egy egyes ember volt, és a világot, mint a hit világát, Isten tartotta fenn, addig ma mindenki menekül, mégpedig anélkül, hogy egyáltalán tudná, miért, hiszen e folyamatos menekülés okát – Istent – láthatóan tökéletesen elfelejtette már. Úgy tűnik, hogy Isten ebben a világban semmilyen szerepet nem játszik már.
A hit emberének természetesen ettől kezdve nagyon nehéz a menekülés e világában megmaradni, hiszen „bár személyes döntéssel a menekülés minden helyzetét át lehet változtatni a hit megfelelő szituációjába, de ez ma már nagyon nehéz. És ha egyes embernek sikerül is magát a menekülés világából a hitébe kimenteni, ez akkor is csak neki egyedül sikerül; hiszen körülötte továbbra is csak a menekülés világa létezik függetlenül az ő döntésétől”.
Ha egy ember körül mindenki más menekülésben van, hogyan érezhetné magát Istenben lakónak és Istenben maradónak, hogyan találhatná tartós kapaszkodót, támaszt Istenben? Nem emberfeletti teljesítmény ez? Hiszen: „úgy tűnik, hogy az állandó menekülésen kívül nincs senki rajta kívül. Az ember csak annyiban létezik, amennyiben a menekülés részese. Az ember él, és mialatt él, menekül. Élet és menekülés egy és ugyanaz. Az egyes ember először menekülőként létezik; aztán, csak reflexió által fedezi fel, hogy talán olyas valami, mint egy nem-menekülő is létezhet. A menekülés annyira hozzá tartozik, hogy úgy tűnik ez a normális, és nem a rendkívüli állapot. Ha a menekülés önmagában egy mindennapos dologgá válik, függetlenül az embertől, akkor már nem is kérdezi senki, miért menekül, az emberek el is felejtik, hogy valójában Isten elől menekülnek.”
Ezért erőszakolják vagy csaknem kényszerítik a modern embert arra a meggyőződésre, hogy lehetőleg egyezzen ki a meneküléssel, mert az élet csak ily módon lehet még elviselhető. Azért merül el a szórakozásban, hogy a menekülést kijátssza, ne legyen folyton a menekülés hektikájától űzve, anélkül, hogy észrevenné, hogy a szórakozástól való függősége szintén csak menekülés.
A katolikus filozófus, Donoso Cortez már 150 évvel ezelőtt a következőképpen írta le a modern világ eme kétségbeejtő állapotát:
Ha szinte az egész világ az Isten elől való menekülés állapotában van, akkor könnyű belátni: „A dolgok állását abban az állapotban, amiben most vannak, megváltoztatni akarni, óriási vállalkozást jelentene.” Hiszen hogyan lehet a menekülés e világát arra a belátásra bírni, hogy a menekülés kilátástalan és értelmetlen? Hogyan lehet ezeket az állandóan menekülésben levő embereket megfordulásra késztetni? „A földön nincs olyan hatalom, mely a maga számára ezt a célt el tudná érni, és minden erő, mégha együtt működne is, szintén bajosan tudná ezt elérni.” Egy évszázadok óta tartó elfajzást nem lehet egyszerűen egy tollvonással meg nem történtté tenni. Ezért nagyonis igaz, hogy „a társadalom megmentése még ekkor is minden tekintetben valóságos csoda lenne”. Megmenekülni csak egyes emberek tudhatnak. Az egyes embernek mindig megvan a lehetősége, hogy megszabaduljon a meneküléstől, hogy visszaforduljon!
Lukács evangéliumában olvassuk: „Amikor már mindenét elpazarolta, az országban nagy éhínség támadt, s nélkülözni kezdett. Erre elment és elszegődött egy ottani gazdához. Az kiküldte a tanyájára a sertéseket őrizni. Örült volna, ha éhségét azzal az eledellel csillapíthatta volna, amit a sertések ettek, de még abból sem adtak neki. Ekkor magába szállt: Apám házában a sok napszámos bővelkedik kenyérben – mondta –, én meg éhen halok itt. Útra kelek, hazamegyek apámhoz és megvallom: Apám, vétkeztem az ég ellen és teellened. Arra, hogy fiadnak nevezz, már nem vagyok méltó, csak béreseid közé fogadj be.” (Lk 15,14-19)
Az egyes ember csak reflexió által – elmélyült, tárgyszerű elmélyülés által – „fedezi fel, hogy talán olyasvalami, mint egy nem-menekülő is létezhet”; eszébe jut az apai ház, melyben mindenkit az apa gondoskodása tart fenn, eszébe jut, hogy még „apám napszámosai is bővelkednek kenyérben”, miközben én itt éhen halok! Az apai gondoskodás és szeretet ezen újrafelfedezése jelenti az Istenhez való visszatérés kezdetét. Az újra megtalált tudás, hogy létezik egy menekülés nélküli világ, egy igazi otthon, egy valódi haza, nyitja meg csak az utat vissza az Atyához: – „Csakugyan útra kelt és visszatért apjához.” (Lk 15,20)
|
vissza