Isten mostanáig mindig adott szenteket Egyházának. Ráadásul annál megbízhatóbban, minél súlyosabbak és veszélyesebbek voltak a körülmények. Ebből arra lehetne következtetni, hogy éppen korunkban kellene sok szentnek lennie, és mégis, mindezidáig hiába keressük őket. Habár a „zsinati egyháznak”, illetve újabban „szinódusi egyháznak”, megvannak most is a maga speciális „szentjei”, és az ú. n. „tradicionalisták” is kitalálnak maguknak saját szenteket. A katolikusok azonban, hol találhatnának ők ma igazi, katolikus szentet? A helyzet némiképp reménytelen, és mi láthatóan még reménytelenebbek vagyunk. Szent János Jelenések könyve azt mondja nekünk, hogy Isten, csak amikor az Antikrisztus személyesen fellép, nem talál többé szentet a földön, akit szembe tudna állítani vele. Ezért ezek pótlására az ősidőktől fogva külön két szentet tartott fenn, hogy majdan visszaküldje őket a földre, Hénochot és Illést. Majd csak az ő fellépésük lobbantja fel újra a lángot, ami életre kelti majd az utolsó idők azon nagy szentjeinek sorát, akikről oly sok próféta jövendölt. „Örökségednek bő esőt adtál, Istenünk, amikor elgyengült, erőre kapattad.” (Zsolt 67,10) – De mi lesz addig?
Korunk szörnyű jellegzetessége, hogy nincsenek benne próféták és szentek. Az Egyház elsötétedésének ideje ez a mostani, mégpedig a keresztények bűnei, különösen az Istennek szentelt lelkek és a nép vezéreinek a bűnei miatti büntetésül, Uruktól és Istenüktől való elszakadásuk miatt. Egyedül Isten képes ennek a szomorú helyzetnek véget vetni, és Ő meg is fogja ezt tenni, de vajon mikor? A mi feladatunk addig is az, hogy vezekeljünk és a helyes úton kitartsunk. Ehhez viszont tudnunk kell, hogy hol rejlenek reménytelen körülményeink okai. A „zsinati egyház” lényét tekintve aposztata. Ezért nem meglepő, hogy nincs benne semmi szent. Ennek a szektának a „szeretete” a felebarátiság, a testvériség, a tolerancia, a „több jogért”, és egy „békésebb” és „jobb világért” való elkötelezettségben merül ki. Ezért állnak „szentjei” egy szinten Martin Luther King-gel és Mahatma Gandhi-val. A „tradicionalisták” elvesztették a hitüket az egy, szent, katolikus és apostoli Egyházban. Egyik vezetőjük kijelentette, hogy az Egyház szent voltát nem szabad úgy elképzelni, ahogy ezt Szent Pál tanította, vagyis „amelyen sem szeplő, sem ránc, sem egyéb efféle nincsen, hanem szent és szeplőtelen”. (Ef 5,27)
Tehát a szent lét alapja az igazi, hamisítatlan hit. De hol találunk még manapság ilyet? És annál a kevés embernél, akinek még megvan a hite, vagy aki újra megszerezte a hitet, azoknál hogyan néz ki ez a hit?
Vannak katolikusok, mégpedig leginkább pont a hithez hűek között, akik ezt a sorrendet némileg összekeverik. Bár a hitet nagyon nagyra becsülik, hiszen másképp nem lennének hithűek, de különben az egész szent létet pusztán a szentségekre alapozzák. Úgy vélik, a szent léthez szükséges és elégséges lehetőleg mindennap szentmisét hallgatni és áldozni, gyakran gyónni, lehetőleg mindennap imádkozni a zsoltárokat, és még sok más imát hozzá és zarándoklatokra járni. Mindezek persze jó és dicséretes dolgok, csak mindeközben nem szabad a célt összekeverni az eszközökkel, és a minőséget a mennyiséggel. Mert a még az oly gyakori szentáldozások sem használnak, vagy csak keveset, ha nem „jó” szentáldozások, míg egyetlen jó szentáldozás is elegendő lehet a szentté váláshoz, miként ezt boldog Imelda esetéből látjuk. [Boldog Imelda – élt 1321-1333 Bologna-ban, a Lambertini család sarja, az elsőáldozók patrónája, már gyerekkorában a domonkos nővérek zárdájában tanult. Minden vágya az volt, hogy végre áldozhasson. Mikor 1333-ban fiatal kora miatt újfent megtagadták neki az áldozást, csodás módon mégis részesült a szentáldozásban, ami után hirtelen meghalt. Tisztelete Olaszországban rögtön a halála után elindult. Kultuszát 1826-ban hagyta jóvá Róma.] Akármilyen fontosak a szentségek – különben a Megváltó nem alapította volna őket – szükség esetén nélkülük is szentté lehet válni. Igen, vannak szentek, akik még a vízkeresztségben sem részesültek, mint például a jobb lator, vagy az az őr, aki a kisázsiai Sebaste-ben a befagyott tóra kitett 39 örmény keresztény katona mellé ült, amikor ezek 40. társa megingott (320 körül). Anélkül, hogy meg lett volna keresztelve vagy az Anyaszentegyház bármely más szentségét fogadta, tett hitet Krisztus mellett, halt meg vértanúként és így a szentek közé került. Nem ő az egyetlen szent, akit a vérkeresztség tett szentté.
A Jóistennek talán még ritkábbá kell tennie az eszközöket, hogy végre megtanuljunk a fontosra tekinteni. Feltűnő, hogy pont ott, ahol a hívek papi ellátása nehézségbe ütközik, a hívek hitszelleme és bátorsága, valamint buzgóságuk és a papság, a szentmise és a szentségek iránti tisztelete is inkább növekszik. Amit az ember nélkülöz, azt újra jobban megbecsüli. Pierre Martin Ngo-dinh-Thuc érsek mesélte el, hogyan élte túl a vietnami egyház az üldözéseket, amikor a helyi vezetők elűzték a külföldi papjaikat. „Az elűzött papok közül néhányan az őserdőkbe menekültek, ahol keresztényeket támogattak, akik közül azok, akik életükben kétszer vagy háromszor a szentségekhez járulhattak, már kiváltságosoknak érezték magukat. A kis vietnami keresztény közösségek nagy területen szétszórva működtek. Ezen közösségek túlélésre kitalált felépítése a következő volt: Kiválasztották a régi keresztényeket, akik a többieknél jobban ismerték a hit tanait, akik a közösség felső rétegét alkották. Vezetőjük ellenőrizte a közösség túléléséért és fejlődéséért felelős csoportok tevékenységét. Az egyikre a gyermekek hitoktatását osztotta, és – ha volt erre mód – a szentáldozásra való előkészületét. Egy másik a betegek gondozásával és a halálra való felkészítésükkel foglalkozott. Egy másik az énekeket, az imákat és az evangélium és a szentlecke felolvasását készítette elő, és vezette a híveket a pap nélküli istentiszteleten, ahogy ezt mi a lelki áldozásnál tesszük.”
|
vissza