Dr. Laudage asszony körülbelül fél évvel ezelőtt napvilágot látott könyvének címe – „A bűnnel folytatott üzérkedés” (alcím: „Búcsú és a búcsú-jelenség a középkorban) – félrevezető: azt sejteti, hogy a szerző a búcsút a mai világ szemszögéből ítéli meg és el, és hogy a búcsúban Lutherhez, a protestánsokhoz és a modern emberekhez hasonlóan ő is üzletet lát. De a cím csal: a levéltári dokumentumokon alapuló könyv az igazságot írja le, azaz katolikus érzülettel és a katolikus tanítás alapján nyújt alapos betekintést abba a világba, amelyben Európa még katolikus volt. Ami mindenekelőtt azt jelentette, hogy komolyan vette a bűnt, elsősorban az Isten fenséges személye, és az Ő és Misztikus Teste, azaz az Egyház törvényei ellen elkövetetett vétséget, és tudta, hogy ezek a vétkek súlyos büntetéseket vonnak maguk után. Egyúttal azonban bízott Isten irgalmasságában is, és azt is tudta, hogy az őszinte megbánás után jóvátétellel és büntetéssel tartozik bűneiért, melyek egy részét a Krisztus által az Egyházra bízott kincseket mintegy „felhasználva” e földön is leróhatja. Az eddig elmondottak igazolására, következzen most – mintegy ízelítőül – a könyvnek azon fejezete, mely egy pápai engedélyt megkapott búcsú kihirdetésének ceremóniáját írja le. Ha mi már nem is részesülhetünk abban a kegyben, hogy részesei lehessünk egy ilyen felemelő, Istent dicsőítő eseménynek, legalább mélyedjünk el azokban az imákban, melyek e tökéletes katolikus szertartások során elhangzottak, és zarándokoljunk el – valóságosan is, és ha ez nem áll módunkban, akkor legalább lélekben – olyan sok katolikus kegyhelyre, amennyire csak tudunk:
A búcsú kihirdetésének liturgiája három részből állt: a búcsú bevezetése a kereszt felállításával, a mindennapi vecsernye, valamint a kereszt levétele.
Azon a napon, amikor a keresztet felállították, az egész világi- és szerzetes-papság összegyűlt a főtemplomban, ahonnan a hívekkel együtt körmenetben vonultak a Legméltóságosabb Oltáriszentséggel egy másik templomba, ahol a búcsúbiztos vagy ennek megbízottjai várták őket.
Ilyenképpen lelkileg és testileg ráhangolódva Jézus Krisztus megváltó halálára, a szertartás elérkezett a csúcspontjához: a kereszt felállításához. Az orgona rázendített a Te Deum-ra. Amikor az énekben a „Te ergo quaésumus, tuis famulis subveni, quos pretioso sanguine redemist – Téged azért kérünk, légy segítséggel a Te szolgáidnak, kiket szent véreddel megváltottál” részhez értek, amit háromszor, egyre magasabb hangon megismételtek, a keresztet lassan felemelték.
A keresztre rátették a pápa címerét és a kereszt alá helyezték azt a faládát, amiben az adományokat gyűjtötték. A főtemplomban a kereszt alatt minden este vecsernyét imádkoztak. A résztvevők kijöttek a kórusból, és az „O crux gloriosa – Ó, dicsőséges kereszt” antifóna éneklése közben a kereszt köré gyülekeztek, ahol az „O Crux, ave, spes unica – Ó szent kereszt, reménységünk” (a Vexilla Regis 6. strófájára) antifónára zendítettek. Ezután háromszor megismételték az antifóna második versszakát, amire a hívek először, „ezen örömidőben”, másodszor „ezen kegyelemteljes időben”, harmadszor pedig „e szenvedés érdemei által” szavakkal válaszoltak.
A búcsúkampány befejeztével a keresztet szintén ünnepélyes ceremóniával vették le. Énekek és olvasmányok elhangzása után a keresztet rátették a faládára, ezt újabb ének követte, majd a búcsúbiztos prédikációt mondott, az „és a kapuk bezárultak” témáról. Beszédének mondanivalója előre meg volt határozva, és így szólt: A búcsú ideje alatt a menny kapui megnyíltak a bűnbánók és a tisztítótűzben szenvedő lelkek előtt, és most a kereszt levételével e kapuk újra becsukódtak.
A búcsú meghirdetésének liturgiájában a kereszt állt a középpontban, mint annak szimbóluma, hogy Jézus Krisztus kereszthalála által megváltotta az emberiséget. Mégha a búcsúk különböző projektek (keresztes hadjáratok, templomok, utak, hidak, árvaházak) finanszírozását is szolgálta, a liturgia egyértelműen a lelkipásztori aspektust, a lelkek megmenekülését szolgálta; és mindenekelőtt az őszinte bűnbánatot és az alapos gyónást hangsúlyozta ki. Az imák és énekek a keresztről, Jézus Krisztusnak az emberek megváltásáért történt haláláról és feltámadásáról szóltak, és ennek a templomban felemelt kereszt volt a látható jele.
A liturgia során elhangzott énekek szövege:
1. Megérkeztél, Te, az óhajtott, akire mi a sötétségben vártunk, hogy minket, akiket bűneink gúzsba fontak, eme éjjel börtönünkből kivezess. Hozzád küldtük mindig fohászunkat, Érted könyörögtek bőséges panaszaink, Te lettél a kétségbeesettek reménye, nagy vigasz a kínokban. Alleluja.
2. Adj áldást, atyám! – Az Úr legyen szívedben és ajkadon, hogy méltó és illő módon hirdesd evangéliumát az Atya, a Fiú † és a Szentlélek nevében. – Ámen.
3.
Életünk közepén körülfon minket a halál, kihez is fordulhatnánk segítségért, ha nem hozzád, Uram, aki jogosan haragudhatsz ránk bűneink miatt?
4. Ó, dicsőséges kereszt, ó, imádnivaló kereszt, ó, drága fa és csodálatos jel, mely által az ördög legyőzetett és a világ Krisztus vére által megváltatott.
5. Ó szent kereszt, reménységünk, üdvözlégy mi békességünk, nyerj a híveknek malasztot, bűnösöknek bocsánatot.
|
vissza