Részletek a „Vagante Gläubige” (Csavargó hívek) címmel megjelent írásból A gloria.tv internetes oldalán – melyet ez, már önmagában tökéletesen akatolikus, jelige díszit: „the more catholic the better” (minél katolikusabb, annál jobb) – egy új fórumozó e jeligére, mely alatt mindenféle irányzatú, magát katolikusnak állító ember elfér, nagyonis jellemzően azzal mutatkozott be, hogy pár szóval ecsetelte az általa képviselt véleményt, melyet röviden e két szóval lehet leírni: „sola missa” (egyedül a mise; m. m., hogy őt egyedül csak az érdekli, hogy „régi” misén vehessen részt).
A hozzászóló vélekedését azzal kezdi, hogy 1962 előtt katolikusnak lenni mindenki számára ugyanazt jelentette, és csak az [ú. n.] II. Vatikáni Zsinat után lett „a katolikus lenni fogalmának kifejezőereje egyre határozatlanabb és pontatlanabb”. – Jó lenne, ha ez ennyire egyszerű lenne: de sajnos ez a folyamat már korábban, már a 19. században elindult, minek hatására az Egyház igazi pápai ellenállás és intézkedések nélkül egyre inkább megtelt liberális „is-katolikusokkal” [lásd a következő cikket: Liberális „katolikusok”], minek következtében a katolikusok az Egyházban már a századfordulóra, tehát csaknem 120 évvel ezelőtt, jelentős kisebbségbe kerültek [erről november 19-én is megjelent egy tanulmány az antimodernist.org honlapon „Als Mann und Frau erschuf er sie” címmel]. Mindazonáltal az igaz, hogy az egyházi struktúrák még megvoltak egy ideig, ezeket Roncallitól, illetve a zsinattal kezdődően bontották le egészen.
A fórumozó abban is téved, hogy a Bergoglio-zűrzavar alatt a különböző beállítottságú táborok helyzetének meghatározása komplikálttá vált. Ennek pont az ellenkezője igaz: Bergoglio alatt még az ember-csinálta-egyházban is világosabbá váltak a frontvonalak. Elsősorban a „jobb” oldalon, ahol mára a Bergoglio-elleniek szokatlan egységbe tömörültek. Az ember-csinálta-egyház jelenleg korszakhatárhoz ért: a Ratzinger által reprezentált „zsinati egyház” most alakul át a Bergoglio által képviselt „zsinat-utáni egyházba”.
De vissza a fent említett fórumozóhoz, aki bevallja, hogy ő, a maga részéről az FSSPX tradicionális miséire jár egy általuk fenntartott kápolnába, anélkül azonban, hogy ezzel magát az FSSPX hívei közé sorolná. Miként írja: „egyszerű vándor hívőként hálásan fogadom el az FSSPX-es pap misekínálatát”. Ennél jobban nem is lehetett volna a „tradicionalista”-körökben elterjedt „sola missa” vélekedés lényegét leírni: „Az egyetlen, ami számít, egy méltóságteljes és érvényes mise – mindegy, hogy hol és kivel.” De mivel ez a fajta mise csak a hagyományos rítusban található meg, az ú. n. tradicionalisták vándorlóként keresik és követik a tradicionális latin misék helyszíneit, keresik, hogy melyiken tudnak feltöltődni és melegedni, miközben egyetlen gondolatot sem vesztegetnek el arra, hogy ki mutatja azt be és milyen kontextusban, hogy az vajon tényleg a tradicionális latin mise-e vagy sem. Mert már ez sem világos: Mi is pontosan a hagyományos latin mise? – Sajnos, fel kell tételeznünk, hogy a legtöbb „tradicionalista” teljesen fölöslegesnek tartja, hogy ezzel a kérdéssel foglalkozzon, hogy például utána járjon annak a kérdésnek, hogy vajon az 1962-es misekönyv szerinti mise valóban a tradicionális latin mise-e?
Pedig a dolog sajnos nem ilyen egyszerű. Az egyházjog (can. 1258 § 1) kimondja: „A híveknek nincs megengedve, hogy nem-katolikusok istentiszteletén bármilyen módon aktívan részt vegyenek vagy jelen legyenek.” Tehát mégha méltóságteljes és érvényes miséről is van szó, ha azt egy nem-katolikus mutatja be, akkor az Egyház büntetés terhe alatt megtiltja számunkra, hogy azon részt vegyünk vagy azon jelen legyünk, különben magunk is eretnekség gyanújába kerülünk. Ráadásul egy mise érvényességének problémáját nem lehet egyedül a rítusra redukálni. A mise érvényessége ugyanis a rítuson kívül még attól is függ, hogy a pap, aki a misét bemutatja, egyáltalán pap-e, azaz érvényes-e a felszentelése? Ez megint egy újabb problémához: általánosságban a mai szentelések érvényességének kérdéséhez, különösen pedig ama püspök felszentelésének az érvényességéhez vezet, aki a misét bemutató papot felszentelte. Ezeken felül még a mise érvényessége és hatásossága között is különbséget kell tenni. Egy érvényesen bemutatott mise is lehet hatástalan, nevezetesen akkor, ha nem az Egyházban és nem az Egyház nevében mutatják be.
Isten megbocsátja az önhibán kívüli tudatlanságot: ha valakinek mind ezekről a dolgokról semmilyen fogalma nincs és nem is lehet, akkor ezt elnézi neki, és mindezen problémák ellenére megadhatja a miselátogatásból eredő kegyelmeket. De ha valaki tudatosan csukja be a szemét e problémák elől, és semmiről nem akar tudni és nem akar véleményt alkotni, akkor Isten nem nézi el neki tudatlanságát és „tévedését”. Aki tudatosan vesz olyan „régi” misén részt, melyen a fent felsorolt kérdésekre nem tudja, vagy nem akarja tudni a válaszokat, vagy ezek mind negatívak (a pap felszentelésének érvényessége legalábbis kérdéses, a misekönyv nem az 1955-ös vagy azelőtti, a pap nem az Egyház nevében mutatja be a misét), akkor az valójában már minden kérdésre megadta a maga saját válaszát: Kinyilvánította, hogy számára az Egyház törvényei érdektelenek, hogy Bergogliot a katolikus Egyház pápájának tartja, és hogy valószínűleg az „elismerni és ellenállni” akatolikus elvet gyakorolja. Ezért kell ügyelnünk arra, hogy 1) az Anyaszentegyház tagjai legyünk; 2) az a szentmise, melyen részt akarunk venni, valóban az Anyaszentegyház szentmiséje. Ha ezek a feltételek nincsenek meg, akkor a misén tilos részt venni, és ha valaki mégis részt vesz rajta, akkor a misének semmi értéke nincs a számára, még akkor sem, ha mégoly „méltóságteljesen és érvényesen” mutatja is be valaki.
A hívők feladata tehát az, hogy e két kérdés alapján megvizsgálják saját helyzetüket: Tagja vagyok-e a katolikus Egyháznak? X. Pius szerint a következő feltételek szükségesek ahhoz, hogy valaki a katolikus Egyház tagja legyen: a keresztség, Jézus Krisztus tanításának elfogadása és megvallása, az Egyház szentségeinek fogadása, a törvényes pásztornak, különösen a római legfelsőbb pásztornak való engedelmesség. – Tehát:
Legkésőbb a harmadik kérdésnél nem lehet végleg kikerülni a Bergoglio-kérdést. Valóban pápa ő vagy sem? Ha ugyanis valóban ő a törvényes pápa, akkor egész egyszerűen engedelmeskednem kell neki, mindenfajta igen vagy de nélkül, „Correctio filialis” (gyermeki rendreutasítás) és hasonló ostobaságok nélkül. Ha azonban nem törvényes pápa, akkor nem nevezhetem Szentatyának anélkül, hogy ezzel Krisztus igaz Egyházával ne szakítsak. E kérdések helyes megválaszolásától függ lelkem üdve…
Mindezeket a kérdéseket tisztázni kell, mielőtt valaki részt vesz egy misén. Például mi van azzal a pappal, aki a Bergoglio-szekta szerint reguláris, megvan neki az ember-csinálta-egyház celebretje, és ezen „egyház” miséjének „rendkívüli formáját” mutatja be? Az Anyaszentegyház nevében és megbízásából zajlik le ekkor a „mise”? [Ezek azok a misék, melyeket a zsinati szekta által „felszentelt” és annak tagjaiként működő „papok” Ratzinger Summorum Pontificum motu propriojának alapján mutatnak be.] Vagy mi van azzal a pappal, aki ugyan a Bergoglio-szektában és annak rendkívüli formájában mutatja be a misét, de nincs celebretje? Ő vajon az Egyház megbízásából ünnepel misét?
Mindezek után kijelenthetjük, hogy e kérdésekre tartalmi választ nem adó „csavargó hívőként” egyszerűen egy nekünk tetsző misére járni, nem legitim megoldás. Ez vagy azt jelenti, hogy tudatosan behunyjuk a szemünket, vagy azt, hogy lelkiismeretünket tudatosan kétségek között tartjuk, vagyis gyakorlati kételyek közepette cselekszünk, ami soha nem megengedett. Jone Erkölcsteológia című művében írja: „Mivel egy tett megengedett voltában való gyakorlati kétely esetén soha nem szabad ezt a tettet végrehajtani, egy gyakorlatilag biztos lelkiismeret megteremtésére kell törekedni.” A „direkt megoldás” ilyen esetben „a kérdés alaposabb megfontolása, tanulmányozása, mások tanácsának kikérése. Ezt a megoldást kell megpróbálni, mindaddig, amíg megalapozott kilátás van arra, hogy ily módon a kételyt a dolog fontosságának megfelelő gondossággal meg lehet oldani”. A „sola missa” elv (egyedül a mise), csakúgy, mint egy doktor Luther Márton összes többi solája (sola fides, sola scriptura, sola gratia), téves és veszélyes az üdvre. Egyedül a „sola Deus” érvényes örökre. Mert Isten minden mindenben. Minden mást mindig Vele való kontextusban és Hozzá való viszonyban kell nézni és értékelni. Az Egyház közvetíti számunkra az isteni dolgokat, ő tanít minket, és ő utasít bennünket, hogy ezeket helyesen lássuk, használjuk és osztályozzuk. Az Anyaszentegyházhoz való vonatkozás nélkül maga a hit, a Szentírás, a kegyelem vagy a szentmise is értéktelen és hatástalan, és segítség helyett veszélyt jelentenek üdvösségünk számára. Az Egyház által lesz minden értékes és hatásos. Ne legyünk tehát csavargó hívők, hanem az Egyház biztos és hű tagjai!
Idáig tartott a zelozelavi.blog cikke…. Miként az augusztus 29-én feltett „Egyetlen hűséges ember puszta léte már vád a többiek ellen” című cikk Hova lehet szentmisére járni? fejezetében már részletesen leírtam, e kérdések megválaszolásához a híveknek elengedhetetlenül szükségük lenne a misét bemutató pap közléseire, adataira. És ahogy akkor írtam, ezen adatokat Európában egyes egyedül a kenti közösség papjai adják meg.
Az Einsicht című szedisvakantista újság az ú. n. II. Vatikáni Zsinat óta évtizedeken keresztül foglalkozott már e kérdéssel, több tanulmányt, vitát közölt e témáról, mígnem mindezek eredményeként szerkesztője, Eberhard Heller mára következő eredményre jutott: Erre a kérdésemre: „Hova megy Ön misére? Létezik-e egyáltalán valahol még lehetőség biztos, nem csak 'talán' szentségeket kapni”, 2016. június 6-án ezt a választ adta:
Ami az FSSPX-es papok szentelésének érvényességét illeti, amivel az Einsicht újságban szintén tömérdek írás foglalkozott már, az ezzel kapcsolatos kérdésemre pár nappal korábban, 2016. május 29-én Heller úr így válaszolt: „Egyetlen Econe-paphoz sem megyünk, mert pappá-szentelésüket kétségesnek tartjuk. Ngô-dinh-Thuc érsek felajánlotta Lefebvre érseknek a sub conditione utánszentelést, amit ő visszautasított.”
Ugyanerről a problémáról az Einsicht újságban 1988. októberben (és máskor is) E. Heller a következő felhívást tette közzé: Ngô-dinh-Thuc érsek 1982. február 25-én írta alá a „Declaratio”-t, amiben a római katolikus Anyaszentegyház legitim főpapjaként a szedesvakantizmus tényét a katolikus Egyházban nyilvánosan megállapította. Az Einsicht újság 1998. márciusi kiadása nemcsak Thuc érsek egykori Declaratio-ját közölte le újból, de az összes ezzel kapcsolatos fontos dokumentumot is. Szerkesztői üzenetében ekkor írta E. Heller a következő magyarázatot, mely röviden összefoglalja, miért van ennek a deklarációnak olyan nagy jelentősége: „Ez a Declaratio az a dokumentum, mellyel ellenállásunkat és további munkásságunkat – azon személyes belátás jogcímén túl, hogy a hierarchia kiesett – jogi tekintetben is igazolni tudjuk.” Thuc érsek Declaratio és az ehhez kapcsolódó többi dokumentum ITT olvasható több világnyelven
|
vissza