Bergoglio a „tradícióhoz hű katolikusok” nagy megrökönyödésére a 68. Olasz Nemzeti Liturgikus Hét Rómában megrendezett találkozóján a következőket mondta [különösen azok figyelmébe ajánlom az itt következőket, akik nem feltételezik Bergoglioról, hogy tudja, mi az a „tanítóhivatal”, és mi az a pápai tévedhetetlenség és hatalom, és akik azt hiszik, hogy nem megfontoltan, egy nagyonis konkrét cél érdekében, hanem csak úgy összevissza cselekszik és hozza meg döntéseit]: „A latin miséhez való visszatérés ki van zárva. E tanítóhivatal és e hosszú út után bizonyossággal és tanítóhivatali teljhatalommal megerősíthetjük, hogy ez a liturgikus reform visszafordíthatatlan (irreverzibilis).” Vagyis Bergoglio ezzel megerősíti, hogy elsősorban nem a mise, mint rítus, hanem azok a reformok visszafordíthatatlanok, melyek a katolikus szentmisét deformálták. Abbé Claude Barthe, egykori FSSPX-es, ma Ratzinger Summorum Pontificumjának első számú híve és védelmezője, a 2017. szeptember 14-én, a velencei Szent Márk dómban a „Summorum Pontificum rendkívüli zarándoklat” címmel megrendezett találkozón ezt mondta Gänswein-nek: „Ma ki lehet jelenteni, hogy az a liturgikus restauráció, amit a Summorum Pontificum indított el, visszafordíthatatlan. Ezen irreverzibilitásra bizonyíték ez az egész zarándoklat a maga sok résztvevőjével, köztük olyan prominens rómaiak támogatásával, mint Sarah vagy Pozzo.” Akkor most mi irreverzibilis? Az 1962-es latin mise, vagy a NOM, vagy a Summorum Pontificum motu proprio? Vagy inkább a liturgikus reformok? Normális körülmények között azt mondhatnánk, hogy az, amit a pápa annak jelentett ki.
Bergoglio a fent említett beszédében egyébként nagyon igyekezett a NOM-t a hagyománnyal megokolni. Arról beszélt, hogy a zsinat [az ú. n. II. Vatikáni Zsinat] és a reform közötti kapcsolat nagyon szoros, a NOM-os reform nem hirtelen következett be, hanem hosszú előkészítés után, mely egészen a liturgikus mozgalom kezdeteire nyúlik vissza, és a „pápák válaszaira azon keménységekre [méltánytalanságokra, szigorra], melyeket az egyházi imákból kiéreztek”. „Ha érezni lehet egy igény fellépését, akkor ennek teljesítését, megoldását, mégha ez nem is közvetlenül végrehajtható, el kell indítani. … Elődeim elég bölcsek voltak ahhoz, hogy ne tegyenek elhamarkodott lépéseket, hanem utat építsenek a jövőbe. … X. Pius már változásokat vezetett be a szakrális zenében és a vasárnapi miserendben, és létrehozott egy bizottságot a liturgia általános megreformálására.” [Ez pontosan így is van! Ezért írt e cikk szerzője pár évvel ezelőtt még ilyesmit: Isten azzal, hogy Pius időben meghalt, a további rombolástól mentette meg őt.]
Majd az igazsághoz teljesen hűen, Bergoglio levonta a következtetést [amit az ú. n. tradicionalisták és konzervatívok saját lelkiismeretük megnyugtatása miatt konokul nem akarnak tudomásul venni], hogy az ú. n. „II. Vatikáni Zsinat tehát e reform-törekvések beérésének fázisa volt, az itt elhatározott liturgikus reform megfelelt a hívők konkrét igényeinek, és az így megalkotott élő liturgia az egész egyház számára élhetővé válhatott!”
Majd Bergoglio így folytatta: A Montinitől „promulgált liturgikus könyveket jóindulattal fogadták el ugyanazok a püspökök, akik a zsinaton is jelen voltak. … Természetesen a gyakorlati alkalmazás még fejlődésben van, hiszen e könyvek kiadása csak a folyamatot indította el, ennek pedig időre van szüksége a teljes kibontakozásra. … És még ma is sokat kell dolgozni ebben az irányban, különösen a liturgikus reformokat meghozó döntések okainak újrafelfedezésében, az alaptalan és felületes felfogások, néhány értelmezés és gyakorlat leküzdésében, melyek eltorzították. Nem arról van szó, hogy a reformot döntéseinek felülvizsgálata által újra átgondoljuk, hanem arról, hogy e döntések okait jobban megismerjük, történelmi dokumentációk alapján is, magunkévá tegyük inspiráló elveiket, és fegyelemmel betartsuk szabályait. E tanítóhivatal és e hosszú út után bizonyossággal és tanítóhivatali teljhatalommal megerősíthetjük, hogy ez a liturgikus reform visszafordíthatatlan.” Be kell vallani, hogy Bergoglio nagyon jól ragadja meg a lényeget. Ő pontosan megértette, hogy a „Novus Ordo” összességében nem egy statikus dolog, hanem egy evolúciós, dinamikus folyamat. A NOM folytonos evolúció és revolúció, ami egészen a modern, Hegeltől és Darwintől mértékadóan befolyásolt gondolkodásmódnak és az ezzel tökéletes összhangban álló modernizmusnak, a rá jellemző „mindenkori igényt kielégítő élő mozgalommal”, felel meg. Ez a folyamat jóval az ú. n. II. Vatikáni Zsinat előtt elkezdődött, és a zsinatban találta meg új és döntő impulzusát, aminek még sokáig nem lesz vége, hanem kvázi a végtelenségig tart. Olyan, mint egy lavina, amit ha egyszer megindítottak, nem lehet megállítani. A Bugnini által megalkotott „élő liturgia” természetesen nem állhat meg a mozgásában. Úgy viselkedik, mint a hullámzás, melynél minden egyes hullám egy újabb hullámot indít el. A forradalom saját dinamikájából fakad, hogy folyton tovább kell haladnia. G. K. Chesterton nagyon találóan fogalmazta meg: „The business of Progressives is to go on making mistakes. The business of Conservatives is to prevent mistakes from being corrected. – A progresszisták feladata, hogy állandóan hibákat kövessenek el. A konzervatívok feladata, hogy megakadályozzák e hibák korrigálását.” – Ez a feladat-megosztás zajlik a forradalmi ember-csinálta-egyházban is. A „konzervatívok” a Roncalli-féle liturgikus könyvek használatához való ragaszkodásukkal megakadályozzák a progresszisták által okozott hibák korrigálását. Alig hagynak el a progresszívek egy pontot, hogy újabb utakra lépjenek, a konzervatívok azt azonnal védelemre méltó hagyománynak jelentik ki, amit azonnal el is foglalnak. Ezzel csak a forradalmat támogatják, ahelyett, hogy harcolnának ellene. Ennek logikus következménye, hogy a konzervatívok valójában lépésről lépésre a progresszisták nyomában járnak, őket követik forradalmi előrenyomulásukban. Ugyanilyen folyamat, mint a liturgiában, zajlik az erkölcstanban is. A tradicionalisták köreiben az a hír járja, hogy Bergoglio folytatni kívánja a két család-szinódus és az Amortis laetitia-ban elkezdett „munkát”. Egyik bizalmas tanácsadója, az argentin Viktor Fernandez azt nyilatkozta, hogy Bergoglio „maga akarja bebiztosítani, hogy reformjai visszafordíthatatlanok legyenek”. De ezek a forradalmi reformok sem az ú. n. II. Vatikáni Zsinattal kezdődtek, ezért az sem meglepő, hogy már a Gaudium et spes „zsinati” dokumentumot és Montini Humanae vitae „körlevelét” is az ilyen változtatások – a változtathatatlan katolikus tanítás relativizálása – jellemzik [lásd ezzel kapcsolatban a honlap e cikkét: Az Egyház és Asmodeus]. Amikor a katolikus tanítást elkezdik relativizálni, akkor ez azt jelenti, hogy már benne vagyunk a forradalomban. Bergoglio másik bizalmasa, Vincenzo Paglia nemrégiben ezt nyilatkozta az „akaCatholic” újságnak [idézet szó szerint]: „Az igazi forradalom II. János Pál és nem Ferenc alatt történt, amit mostanáig nem igazán értettek meg.” Wojtyla „kozmoszában” minden dolog fejlődésben van. A konzervatívok által most tiszta katolikus tanításnak kikiáltott körlevele, a Familiaris Consortio előtt – emlékeztet Paglia – az újraházasodott elváltak nem csak egyszerűen nem áldozhattak, hanem gyakorlatilag ki voltak közösítve. Paglia: „János Pál óta ezek mind a ház belsejében vannak, ami megfelel a II. Vatikáni Zsinat ekkléziologiájának (az egyházról szólótanításának). Valójában Szent II. János Pál indította el a forradalmat az újraházasodott elváltak áldoztatásának engedélyezésére, és Ferenc csak ezt folytatja, mint a szent legjobb interpretálója.” [Nem ártana, ha ezt végre az olyan híres konzervatívok, mint például Burke, Sarah, de Mattei, Schneider urak is felfognák végre]. Wojtyla „test teológiáját” George Weigel új-konzervatív publicista „évszázadok óta a katolikus teológia legmerészebb rekonfigurációjának” nevezte, „egy fajta teológiai időzített bombának, amit azért helyeztek el, hogy valamikor az Egyház harmadik évszázadában drámai következményekkel felrobbanjon”. Weigel cikkét ezzel a figyelmeztetéssel zárja [szó szerinti idézet]: „Azok, akik megbotránkoznak Ferenc pápa tanításán az Amoris laetetia-ban, mert az II. János Pál Familiaris consortio-ban felállított tanításának ellentmond, lélegezzenek egy mélyet, és vessenek egy alapos pillantást az elhunyt pápa egész tanítására. Miközben mások a ház belsejében a bútorok áthelyezésével játszadoztak, II. János Pál az egész alap teljes kicserélését indította el.”
Miközben az ú. n. konzervatívok és új-tradicionalisták Bergoglio „szerelmi barátja” ellen Montinire és Wojtylára hivatkoznak, valójában nem tesznek mást, mint ami az ő feladatuk: védelmezik a progresszisták korábbi vétkeit, hogy a forradalom továbbra is megmaradjon, és az legyen, ami: visszafordíthatatlan. Ugyanezt teszik a „tradicionalisták” Roncalli liturgiájával, ami már a hitehagyottak evolúciójának terméke volt, és így további változások kiinduló pontja lett. (Mellesleg a jólértesültek azt rebesgetik, hogy 2018. első adventi vasárnapján a „régi rítus” új, módosított misekönyve jelenik meg, melynek érvénybelépésére a Vatikán két éves türelmi időt engedélyez.)
|
vissza