A Prédikátor könyve
Az Ószövetségben … a gnóma-irodalomban az Ószövetség etikáját láthatjuk, a chokma-irodalmat (a Prédikátor könyve és a Bölcsesség könyve) az Ószövetség filozófiájának tekinthetjük. 1. A könyv héber neve: Dibré Koheleth (a Koheleth szavai). Hogy mit jelent ez a szó, nem egészen bizonyos, a Vulgata Ecclesiastes-nek fordította. Ez a szó is a gyülekezetre (Ecclesia) vonatkozik, jelentheti azonban a gyülekezet szavazásra jogosult tagját, vagy annak vezetőjét, vagy valakit, aki abban beszél: a Prédikátort. 2. Jellemzés. A könyv bölcselkedő töprengéseket tartalmaz; rendszert, felosztást hiába is keresünk benne. Amint lelkében a problémák feltolulnak, úgy veti fel azokat és elmélkedik róluk, keresi megoldásukat. Alapgondolatát sem oly könnyű megtalálni. Igaz, hogy a mű kezdő és zárószava: »Csupa hiúság, úgymond a Prédikátor, minden csak hiúság« (1,2; 12,8), mindazonáltal nem mondható Szent Ágostonnal és egyes szentatyákkal, hogy a Prédikátor a világ javainak megvetésére és az égiek keresésére oktatna. Helyesebbnek találjuk, ha a Prédikátor főproblémája gyanánt ezt jelöljük meg: Miért érdemes élni?
Minden kor súlyos problémája ez, amelyet a kinyilatkoztatás fénye korántsem tett oly világossá az Ószövetség gondolatvilágában, mint az Újszövetségében. Az ószövetségi világnézet a másvilág életéről nem alkotott helytelen fogalmat, hanem inkább tökéletlent. A túlvilág, még a jók számára sem nagyon kecsegtető hely – hiszen valóban nem is juthattak a keresztény dogma szerint az ószövetségi lelkek Isten színelátására. Ezért a túlvilág nem elégíti ki a Prédikátor lelkét.
Bár problémái általános emberi mivoltuk mellett az ószövetségi gondolkodás talajából nőttek ki, aligha lehet tagadni, hogy sok tekintetben azonosak a hellén filozófusoktól tárgyaltakkal, bár semmiféle függő viszonyba nem lehet a szerzőt ezekkel hozni. Abban szintén nagyon különbözik ez az ószövetségi filozófus a hellénektől, hogy nála logikus rendszert nem lehet találni, hanem töprengéseit, mintegy önmagával vitatkozva, időrendi egymásutánban tárja fel. Így magyarázható meg, hogy némi egyoldalúság mellett a Prédikátort szkeptikusnak, sőt blazírtnak tartották, hogy egyaránt tartották sztoikus fatalistának, pesszimistának és a fatalizmus ellen élesen küzdő Epikuros hívének. Éppen ezért kár benne dialógust keresni. 3. A könyv keletkezését azok, akik nem értik meg a könyv önmagával vitázó, tépelődő jellegét, úgy magyarázzák, hogy különböző szerzők műve (C. Siegfried, E. Podechard). Az egyik így a másikat ütötte agyon azzal, hogy saját véleményének megfelelő glosszákat fűzött bele a műbe. A könyv szerzője egy ember volt, de hogy kicsoda, az nehezen dönthető el. A tradicionális nézet szerint Salamon, mert a könyv címe ezt mondja: „A Kohelethnek. Dávid fiának, Jeruzsálem királyának szavai”; a műben magában is többször királynak mondja magát. A mű egész jellege azonban Salamon szerzősége ellen szól; a salamoni eredetű Példabeszédek egészen elütő – elsősorban nyelv dolgában – a Prédikátor-tól. A Prédikátor idejében a fejedelmek lovon, nem, mint a perzsa kor előtti időben, tehát Salamon korában is, öszvéren jelennek meg (10,7); Salamon nem panaszkodhatott volna, mint király, az alattvalók igazságtalan elnyomásáról, a hatalmasok túlkapásairól, a besúgásokról (4,1; 5,7; 10,5k. 20). Mindez Salamon szerzősége ellen szól. A könyv mindazonáltal nem hamisítvány, hanem költői fikció csupán, mikor a szerző a mindenki által ismert bölcs király helyzetébe képzeli magát, és úgy beszél végig első személyben magáról.
Nagyon hatásos eszköz annak szemléltetésére, hogy sem a tudomány, sem a gazdagság, sem az élvezetek teljes boldogságot nem nyújthatnak, mert Salamonnál mindez megvolt. A kortársak nagyon jól tudhatták, hogy a szerző nem akar hamisító lenni, éppen úgy, mint a másik chokma-könyv, a Bölcsesség könyve, szintén Salamon szájába adja bölcselkedéseit.
ÓSZÖVETSÉGI SZENTÍRÁS A VULGATA SZERINT 1932. A Prédikátor könyve A Prédikátor könyve, címét és tartalmát tekintve, az Ószövetség legnehezebben elemezhető könyveinek egyike. A héber cím (Kohelet) jelentése a mai napig vitás. Az alapjául szolgáló főnév (kahal) gyülekezetet jelent. … a Hetvenes fordítás és a Vulgata címe: Ecclesiastes, gyülekezetbelit jelent, tehát valakit, aki nyilvános gyűlésen, akár mint szónok, akár mint közönséges résztvevő szerepel.
A Prédikátor könyve nem rendszeres munka, hanem elmefuttatások (reflexiók) többé-kevésbé laza sorozata, melyek nagyobbrészt eme jelige köré fonódnak: »Csupa hiúság, minden csak hiúság« (1,2; 12,8).
Már Jób könyve felvetette az ártatlanul szenvedő igaznak problémáját. A Prédikátor egy lépéssel tovább megy, mikor a szenvedő igaz mellett (3,16; 4,1; 5,7; 7,16; 8,14) meglátja a Salamon pompájával, dicsőségével és bölcsességével, tehát a földi javak teljességével dicsekvő embernek boldogtalanságát, átérzi az ember földi sorsának közös tragikumát, sőt azt kiszélesíti a természetben jelentkező keletkezés és elmúlás hiábavalónak látszó körforgásának szemléletével (1. fej.).
|
vissza