Katolikus szentmise Magyarországon
„Villámaid beragyogták a földkerekséget, rengett a föld és remegett. – Mily kellemesek a te hajlékaid, seregeknek Ura, sóvárogva vágyakozik lelkem az Úr udvaraiba.” (Introitus az augusztus 6-i ünnepen)
Mindkét ünnep különösen örömteli, fehér liturgikus színű ünnep. Urunk Színeváltozásának ünnepe életének arra a csodás megdicsőülésére emlékeztet, amikor Péter, Jakab és János apostolok előtt – akik később az Olajfák hegyén halálfélelmének is tanúi voltak – Tábor hegyén egész alakját a benne rejlő isteni erő sugározta át. |
Jaroslav Valastan atya vasárnapi szentbeszéde Kedves Hívek!
Ma az Úr kiválasztott tanúk jelenlétében nyilatkoztatja ki dicsőségét, és engedi, hogy emberi teste elképzelhetetlen pompával tündököljön. Az arca úgy ragyog, mint a nap. Ruhája fehér lett, mint a hó. [Mt 17,2] Ezt a színeváltozást akkor a tanítványok kedvéért tette, de ma a mi kedvünkért is megteszi. Azért, hogy a kereszt gyalázata eltűnjön a tanítványok szívéből, és ma a mi szívünkből is. Azért, hogy az ő hitüket és a miénket ne gyengítse az a megaláztatás és szenvedés, amelyet Jézus Krisztus készségesen magára vállalt és ma is magára vállal. És amit igaz
Az igazi szentmisében mi is érezhetjük Krisztus Isteni fenségének érintését. A csodálkozó tanítványok a megdicsőült Úr jelenlétében akartak maradni, és ezért Péter ezt mondta: „Jó nekünk itt lennünk”, „csináljunk itt három sátrat”. [Mt 17,4] Mi is szívesebben tapasztalnánk meg Isten dicsőségét a folytonos földi küzdelem megélése helyett. De az Isteni Gondviselés mást kíván tőlünk. Ő azt akarja, hogy a három Isteni erény: a hit, a remény és a szeretet felragyogjon az Ő szent Egyházában. Mert ezek eltűnnének, ha már látnánk a megdicsőült Urat. Ha látunk valamit, nincs szükség sem hitre, sem reményre. Krisztus azonban azt akarja, hogy Isteni hittel higgyük, hogy nekünk is részünk lesz abban a dicsőségben, ami ma az Egyház Fejéből Jézus Krisztusban ragyog, miután földi utunk a halállal véget ért.
Az apostolok lelki megerősítése érdekében ez a csoda egy másik tanításra is rámutat: Ugyanis Mózes és Illés, vagyis személyükben a törvény és a próféták, is megjelentek, és beszéltek az Úrral. Ez azért történt, hogy ezeknek az embereknek az együttesében beteljesedjék az, ami a Bibliában meg van írva: „Két vagy három tanú vallomásán álljon meg minden dolog." [2 Kor 13,1] Péter apostolt nagyon felzaklatta e titkok feltárása, olyannyira, hogy szeretett volna ott maradni Jézussal, és örvendezni az Ő dicsőségében. Ezért azt mondja: „Uram! Jó nekünk itt lennünk, ha akarod, csináljunk itt három sátrat, neked egyet, Mózesnek egyet és Illésnek egyet.” [Mt 17,4] De az Úr nem válaszol, csak jelzi, hogy amit Péter akar, az ugyan nem helytelen, de túl korai kívánság. Ahogy a világ is csak Krisztus halála által menekülhetett meg, úgy az Úr példája a híveket hitre szólítja fel, és bár a túlvilági boldog élet ígéreteit nem szabad kétségbe vonni, azt meg kell értenünk, hogy ennek az életnek a kísértéseiben először türelmet kell kérnünk, és nem örömet és dicsőséget! Az Úr korábban már sokat beszélt a veszélyekről, az Ő szenvedéséről, tanítványai haláláról és megöletésükről, sőt, sok kellemetlen és nehéz dolgot bízott rájuk.
Mivel azt akarja, hogy tanítványai saját szemükkel győződjenek meg róla, és már ebben az életben fel tudják fogni – ezért tárja fel és mutatja meg nekik azt a dicsőséget, amelybe Ő megy, hogy azok ne bánják meg sem saját halálukat, sem az Úr halálát. Elsősorban Pétert akarja meggyőzni. A mai ember meg van fosztva Krisztus fenségének látásától, ami leginkább a liturgiában jelenik meg. A szentmise Jézus Krisztus életének folytatása ezen a földön. A szabadkőművesek azáltal, hogy elvették ezt a kincset az emberektől, és saját alkotásukkal helyettesítették, még az Egyházban is börtönbe zárták az embert ezen a földön. A liturgia arra hivatott, hogy az embert felemelje a mennyei dolgokhoz, nem pedig arra, ahogy ők leleményesen és sunyin mondják, hogy az emberhez forduljon. A liturgiának Istenhez kell fordulnia, tehát forduljunk mi is Őhozzá ezen a gyönyörű napon és ebben az ünnepi szertartásban. Amen |
Szentélyében szentség és dicsőség” (Zsolt 95,6)
|
vissza