[Az itt következő történet idején, körülbelül 1949-ben, a szerző egy kültelki plébánia helyettesítő plébánosa volt]
Éppen a meredek domboldalról tértem vissza beteglátogatásból, mikor az udvaron egy bánatos és aggódó arcú férfit találtam. A beteg olyan volt, mint a halott. Nem mozdult és semmi jelét nem adta az életnek. Nagy nehezen vittük a szobámig. Ott leültetve visszanyerte eszméletét, de a szeme már zavaros, megtört, szinte üveges volt. Aztán magunkra hagytak bennünket, hogy a beteg a gyónását elvégezhesse. Egy magas lelki tökéletességre jutott, valóban nemes keresztény lélek tárult fel előttem. Abban a vézna, elnyűtt testben, amit már kikezdett a kor, s amivel most végezni készült a halálos betegség, egy jóságos, tiszta, az élet durvaságaitól meg nem fertőzött gyermeklélek lakozott. Egyike volt ama kivételes földi vándoroknak, akik átmennek az életen anélkül, hogy a gonoszság halálos árnyait megismernék. Az áldozása mindnyájunkat megrendített és szinte templomi tiszteletet öntött belénk. Arcáról eltűnt a halál aggodalma, s valami benső boldogság ömlött el rajta. A Szentostyában jelenlevő Krisztus szemmel láthatólag érzékelhetővé vált számára. Csakúgy sugárzott róla az átélés és áhítat.
Mielőtt felé nyújtottam volna a Szentostyát, a beteg felegyenesedett ültében és erős hangon megszólalt: Megrendítő csend ereszkedett a szobára s nekem úgy tetszett, mintha az örök vizek távoli moraját hallanám.
Az áldozás után arca újra sápadt, majd hamuszürke lett. A haldoklás minden jele nélkül már agonizált. Mire befejeztem az utolsó imádságokat, egy nagy sóhajjal kiszenvedett.
|
vissza