Szerkesztő megjegyzése: A következő vallomást annak ellenére fordítom le és adom közzé, hogy a benne foglalt adatokat e honlap már számtalanul sok cikkben leírta. Csakhogy ezt a vallomást olyan valaki tette, aki csak pár éve fedezte fel ezen igazságokat, de – és ez a döntő! –, miután e felfedezést megtette, ezen megismert igazságok alapján cselekedett! Azaz meghozta azt a döntést, amit ma egy katolikusnak, akár laikus, akár klerikus meg kell hoznia, ha katolikus akar maradni!!! Utánszenteltette magát egy érvényesen felszentelt püspökkel, és így valódi papkánt folytatja lelkipásztori működését!
Bevezetés:
„Teljes szívemből hű akarok maradni a katolikus hit egészéhez” Pater Walter Huber 2022. november 13-án közzétett vallomása (forrás: https://paterwalterhuber.de) A Szent Péter Papi Közösségből való kilépésem után sajnos nem volt módom arra, hogy híveimnek őszintén elmesélhessem azt a fejlődést, amin átmentem, és ami e lépésemhez vezetett, és ami nem „törés” volt, hanem következetes továbblépés.
Landsberg sok szép régi templommal és lakóházzal teli óvárosában nőttem fel. Gyermekkoromban az európai kultúrát az évszázadokon keresztül elevenen fejlődő liturgián keresztül fogadtam a szívembe; amihez a szülői ház szolid katolikus gyakorlata is kapcsolódott. Szellemi láthatárom kiszélesítéséhez még sok személyiség is hozzásegített. Már akkor – első áldozásom és bérmálásom idején – az első világháború előtti időt sokkal gazdagabbnak és jobbnak, szebbnek találtam, mint jelenünket, annak ellenére, hogy a korábbi korok világának és egyházának a jó és szeretet terén mutatott hiányosságait, lanyhaságait is ismertem. Számos beszélgetésben, melyeket többek között a szeminárium dékánjával és az augsburgi püspökkel folytattam, egyre világosabbá vált számomra: Ha a II. Vatikáni Zsinat előtti és utáni idők közötti folytonosság valóban fennáll – akkor miért ez a nagy izgatottság, ha egy fiatalember a régi liturgiához vonzódik, vagyis ahhoz a liturgiához, ami annyi szentet nevelt? Ha viszont a zsinattal és a liturgia-reformmal egy szakadás ment végbe, akkor e szakadás létrehozóit nagy felelősség terheli. És akkor pláne az a helyes, ha a „régi” hithez illetve a „régi” liturgiához hűségesek maradunk.
Most is nagy hálával tartozom mindazért a jóért és igazért, amit az FSSP-nél eltöltött években megtapasztalhattam. … A kezdetektől fogva elbűvölt hitünk hagyományos liturgiája és tanítása – egyes személyek klerikalizmusa és felfuvalkodottsága azonban zavart, és eltávolított tőlük. A mindent eldöntő gondolat ez a kérdés: Hol található ma Jézus Krisztus Egyháza? Az épületekben és intézményekben, melyek csengőin és postaládáin „katolikus” felirat áll, holott nagyon sok pontban már nem katolikus módon gondolkoznak és tevékenykednek? Vagy Jézus Krisztus Egyháza egyszerűen ott van, ahol emberek gyermeki módon, de konzekvensen vallják: „Teljes szívemből hű akarok maradni a katolikus hit egészéhez”? A gyakorlatban ez úgy néz ki, hogy akik ezt vallják, azok ezt még otthonukban nyugodtan kimondhatják. Ha viszont olyan bátrak, hogy e visszaéléseket és tévedéseket nyilvánosan is kibeszélik, akkor következményekkel kell számolniuk. .. Mégis milyen gyakran hallgattam én is a bajokról 1990 és 2020 között az emberektől való félelem miatt? Milyen gyakran kellett előbb kicipelnem a rendelkezésünkre bocsátott templomból a „népoltárt”, és aztán újra visszavinnem oda a "normális" istentisztelethez? És milyen gyakran léptem ostyadarabokra eközben?
Mi, Péteresek, 2007. július 7. után nagyon örültünk a két misekönyv Ratzinger-féle „egyenjogúsításának”, de hivatalosan azt az álláspontot kellett elfoglalnunk, hogy mindkettő a római katolikus miserítus és mindkettő ugyanúgy érvényes – megint csak az emberektől való félelemből.
2020 februárjától egy pap hosszú beszélgetések alatt lassacskán megnyitotta számomra a horizontot, megmutatta, hogy a zsinat óta tapasztalt folyamatoknak és változtatásoknak valójában belső összefüggése és dinamikája van, melyeknek célja az egyháznak belülről történő lerombolása és egy „egység-vallás” létrehozása. Felfoghatatlanul megrázó, és valóban zseniális terv!
Ha ez egy világosan felismerhető tény, akkor e mozgalom irányítói szabotőrök, és semmi esetre sem katolikusok. Csak aki ki tudja mondani: „Teljes egészében Krisztus Egyházának tanítását fogadom le”, viselhet hivatalt az Egyházban, mert különben hitetlensége által saját magát zárja ki belőle. Ezek teljesen világos, ugyanakkor azonban fájdalmas következtetések. 2013 és 2020 között nehezemre esett a szentmisében Bergoglio nevét kiejtenem a kánonban, hogy vele egységben legyek. Zavaromban hozzátettem még "Benedek" nevét is. 2020 tavasza óta nem mondom senkinek a nevét. Csak egy igazi pápával tudok egységben lenni, aki katolikusan gondolkozik és cselekszik. Most már ott tartok, hogy azt mondom: „Nem szabad ezt tennem!” Ennyire világos ez a felismerés: „Nem szabad egy eretnekkel és rombolóval egységben álljak – ha ezt tenném, megtagadnám a hitemet!”
Ezzel kapcsolatban be kell vallanom, hogy még mindig fejlődésben vagyok. A Péter Közösségből való kilépésem egy fontos lépes volt, de még sokat kell tanuljak. Az egyházban zajló rombolások párhuzamosan zajlanak a világban tapasztalható változásokkal: az egyik oldalon, az "egy-világ-vallás", a másik oldalon az "egy-világ-kormány" a maga Great Reset-jével, és más szörnyűségekkel és embertelenségeivel. Ezek az erők végülis egy emberek által csinált földi mennyországot próbálnak létrehozni – Isten és parancsok nélkül.
Ha egy katolikus mindezen magyarázatok és következtetések ellenére még mindig nem látja be az itt elmondottak igazságát, akkor egy másik módszer talán segítségére lehet: sekrestyémben van egy 1923-ból származó misekönyv. Gyönyörűen van bekötve és díszítve – nem egy olvasásra szánt nyomtatott könyv, hanem egy művészi alkotás, amit olyan szépnek készítették, amennyire csak lehetett. – Benne van Szent V. Pius pápának az előszava, amit ő 1570 júliusában a papoknak adott. Hosszú vizsgálat és a protestantizmus által keletkezett roncsolásra válaszul ez a szent pápa ezt a misszálét így vezette be:
Természetesen az évszázadok során néhány további ünnepet is felvettek a misekönyvbe. De csak a 20. század második felétől merészelték e szent pápa végérvényes utasításait semmibe venni. – Nem elgondolkoztató ez? Ma a modern hivatalos egyház egyetlen tagja sem celebrálhatja a misét Szent V. Pius misekönyve alapján – vagy ha igen, akkor csak a már lelkiségében alaposan megváltoztatott 1962-es misekönyvet használhatja.
A másik pont a szentelések érvényessége. Sajnos – mindazonáltal logikusan – nemcsak a mise szövegét, de minden egyéb imát és szertartást is megváltoztatták: a breviáriumot, a rituálékat és a főpapi szertartáskönyvet. 1968 óta ezeknek más szövegei vannak, például a püspökszentelésnek is. Amíg ehhez a ponthoz eljutottam hosszú, olykor homályos, sok nehézséggel tarkított utat kellett megtennem. De Isten velem volt ezen az úton! Naponta világosan megtapasztalhattam az Ő vezetését és kíséretét! Meneküljünk Mária Szeplőtelen Szívének védelme alá! Ő nemsokára minden romboló ténykedésnek véget fog vetni. Szent Mihály arkangyal világosíts és védelmezz meg bennünket!
Végszó:
|
vissza