II. A SZENT KÖNYVEK SZÖVEGÉNEK TÖRTÉNETE (szerk. megj.: ebben a fejezetben nagyon sok idegen, pl. kánaáni, görög, héber betű fordul elő. Mivel ezek alaktanilag helyes jelölése túlságosan sok munkába és így rengeteg időbe kerülne, nagy részüket elhagytam, illetve ilyen körülírással hozom: „egyes kánaáni mássalhangzók”. Az a néhány ilyen szó, mely mégis szerepel a szövegben, magyar ékezettel áll.) A hetvenkettő közül egyetlenegy szent könyvnek sincs meg az eredeti kézirata, úgy, amint a szerző kezéből kikerült (autographon). Ha megvolnának, akkor egyszerűen azok alapján lehetne szövegkiadásokat készíteni. Minthogy azonban az ó- és újszövetség egyetlen könyvének sem maradt fenn az eredeti kézirata, az eredeti szöveget kritikai munkával kell helyreállítani. Hogy ennek a munkának műhelyébe is bepillanthassunk, foglalkoznunk kell az anyaggal, amelyre a szent könyveket írták, a különböző írásokkal, amelyeken megírták a szent iratokat és a szentírási nyelvekkel, hogy ezek után megállapíthassuk a héber, majd a görög szöveg történetét és a szövegkritika feladatait. Mindez az eredeti szövegre vonatkozik. Utána még a régi fordításokat tárgyaljuk, amelyeknek szintén nagy szerepük van a Szentírás szövegtörténetében.
1. A szent könyvek anyaga A Szentírás zsidó írói olyan anyagra írtak, amilyet a környező népek használtak. Ezen anyagok a következők:
1. Papyrus. Az egyiptomi kultúrkörzetben jött létre, már az óbirodalom idején (3000-2200) gyártották és még a görög-római világban századokkal Kr. után is használták. A Nílusban tömegesen tenyésző papyrussás (Cyperus papyrus L.) belét hosszában felszeletelték egész vékonyra és ezeket egymás mellé rakták, majd ezekre ismét keresztben másokat raktak, összeragasztották, összepréselték és lesimították. Így jött létre a papyruslap. Több lapot hosszában összeragasztottak (tekercs) és azt egy pálca körül felcsavarták. A papyrusok lelőhelyei a sírok: ezekben maradt meg a szárazság miatt legjobb karban a papyrus (a legrégibb fönnmaradt papyrus valószínűleg 2600-ból való), további lelőhelyek: a házak romjai és az ókori szemétdombok. A papyrusra nádszállal írtak, amelynek végét rágással ecsetté változtatták. A tinta fekete (korom és gumioldat) vagy vörös volt.
2. Állatbőr. Hogy az egyiptomiak a papyrus mellett néha állatbőrt is használtak, az bizonyos. A zsidóknál is ismeretes volt ez az írásra alkalmas anyag. Comill szerint ez volna a legrégibb íróanyag. Egyetlen érv: sefer («könyv») etymonja «lesimított dolog», amelyről Num 5,23 szerint az írást le lehetett mosni. Ám ez egyformán áll a papyrusról is. Hogy az állatbőrt használták egyébként a zsidók, az biztos: Jer 36,23 szól oly könyvtekercsről, amelyet késsel kell szétvagdalni, holott a papyrust el lehet szakítani. 3. A papír Kína találmánya, és mint ilyen, Közép-Ázsiában. is elterjedt már, mikor Samarkand eleste után (704) az arabok is megismerik. A VIII-IX. század folyamán kerül arab közvetítéssel Európába, Bizáncba; a mórok közvetítésével Spanyolországba. A középkor vége felé kiszorítja a pergament. Az elterjedés után vannak papíron írt szentíráskódexek, sok kéziratban papír- és pergamenlapok váltakoznak egymással. 4. Ritkábban használt anyagok. A szegény emberek íróanyaga: a cserépdarab, az ostrakon az egyiptomiaknál, görögöknél egyaránt használatos. A zsidók is ismerték (Ez 4,1). Ostrakonokra írt VII. századbeli evangélium-töredékeket fedezett fel G. Lefebvre 1904-ben. Hogy ónra is írtak a zsidók, ezt Jób 19,24 mutatja; Rhodoson 1898-ban talált ónlapon a 80. zsoltár volt feljegyezve.
Hogy Mózes és a bírák korában tudtak-e írni, azt a XVIII. században sokan tagadták. Ma azonban ilyet állítani nevetséges tudatlanság volna. Hiszen Palesztina fejedelmei a Kr. e. II. évezred közepén már asszír nyelven leveleznek – mint Elő-Ázsia diplomáciai nyelvén – Egyiptommal. A Mózes előtti korban Judás pátriárka Thamamak pecsétgyűrűt ad (Gen 38,18/25), amelyen írás is volt. Mózes (pl. Ex 24,4/7), Józsue (24,26), Gedeon (Bir 8,14), Sámuel (1 Sám 10,25), Dávid (2 Sám 11,14) idejében mint természetes dolgot említik az írástudást. a) A kánaáni írás Voltak, akik azt állították, hogy az ószövetség könyveit eredetileg asszír írással írták meg. Manap ez a felfogás már elavultnak tekinthető. Az ok pedig az, hogy az az írás, amelyen a szent könyveket bizonyosan írták: a kánaáni írás, mindig régebbinek mutatkozik. Ennek az írásnak legrégibb emléke az 1923-ban Byblosban felfedezett királysírban Ahiram király felirata, amely valószínűleg a XIII. századból származik. A kánaáni írás eredete homályba vész ugyan; legújabban azonban mindig nagyobb valószínűséget nyer az a feltevés, hogy az egyiptomi (hieratikus) írásból fejlődött ki. Ezt a feltevést nem csupán a hasonlóság támogatja, amelyet nagyobb erőltetés nélkül lehet megállapítani a hieratikus és kánaáni írás között, hanem az analógia is. Flinders Petrie egyiptológus ugyanis 1904/5-ben a Sínai-félsziget régi bányáiban, amelyekben már az egyiptomiak rezet, türkizt és malachitot bányásztak, feliratokat talált, amelyeknek kora a Kr. e. XIX-XVI. századba tehető. H. Grimme megállapításai szerint bizonyosra vehető, hogy a sémi nyelven irt feliratok írása – az ósínai – legalább is részben az egyiptomi írásból fejlődött ki. Ha nem is tartjuk Grimme-vel azt, hogy a kánaáni írás az ósínai egyenes leszármazottja, mégis fontos analógiánk van a kánaáni írás keletkezésére nézve. A kánaáni írást a zsidók bizonyosan használták (jeruzsálemi Siloah felirat VIII. sz.), amint azzal írtak a körülöttük és velük együtt élő népek is: a moabiták (Mesa-király diadaloszlopa IX. sz.), nem-szemiták (ördek-burnui felirat X. sz.), kezdetben egyes arám (szír) városok (Kalumu király felirata IX. sz.). Átvették és sajátos írásukat fejlesztették ki belőle a szamaritánusok. A dél-arábiai kultúrnépek hasonló írást használtak. A föníciaiak föliratai kezdettől fogva a kánaáni írást mutatják. A föníciai kereskedőktől vették át az írás tudományát és a kánaáni ábécét az 1000. év körül a kisázsiai görögök, úgyhogy a kánaáni írás a görög írás anyja lett, amelyből viszont az összes európai írások (latin, gót, germán, glagolit) eredtek.
A kánaáni írás nagyjából a görög ábécé nagy betűihez hasonlít. Valamennyi így író nép (kezdetben a görögök is) jobbról balra írták.
Egy másik jellemző tulajdonsága a kánaáni írásnak, hogy a szavakat egymástól nem közök, hanem pontok választották el. Ha ezt tévedésből más helyre tették, új mássalhangzó-csoportok keletkeztek és ennek következtében új szavak, új értelem. Néha, különösen érthetetlen helyeken, a Szentírás betűinek konjekturális új átcsoportosítása a helyes értelmet nyújtja; világos, hogy ily esetben a másoló tévesen választotta szét a mássalhangzó-csoportokat = szavakat. Így pl. 43. Zs. 5-ben a mostani héber szöveg elválasztása alapján a vers szószerinti fordítása: «Te vagy az én királyom. Isten rendel üdvösséget Jákobnak.» Ha ellenben a szétválasztást máshol végezzük, akkor az így olvasott szöveg fordítása: «Te vagy az én királyom, az én Istenem, a Jákobnak üdvösséget rendelő.» b) A meruba írás Kánaáni írásban megírt héber nyelvű kézirat nem maradt reánk. Ennek az az oka, hogy a zsidóság a babiloni fogság után az arám nyelvvel együtt áttért az arám írásra is és ez lett az összes kéziratoknak, valamint a nyomtatott kiadásoknak is az írása: a meruba írás, scriptio quadrata. Ez is az ókánaáni ábécének leszármazottja, amint azt legrégibb emlékein szemmelláthatólag meg lehet állapítani (a Kr. e. VIII. századi Zengirli feliratok). A legrégibb szentírási kézirattöredéknek: a Nash papyrusnak (Kr. u. 1. sz.) is ez az írása. A meruba írás éppúgy nem jelezte a magánhangzókat, mint a kánaáni sem. A szavakat a meruba írás azonban már szóközökkel elválasztotta; hogy ez az elválasztás hellyel-közzel rosszul is történt, az bizonyos, és fentebb példával is illusztráltuk. Elég sok betű hasonlít egymáshoz ebben az ábécében, ami természetesen sok betűfelcserélésre és ezzel kapcsolatban értelemváltoztatásra adott okot. c) A görög írás A görög az ószövetség görögül írt könyveinek, valamint az egész újszövetségnek és az ószövetségi fordításoknak írása. Két főtípusa van: az uncialis (maiusculus) és a minusculus. Az uncialis négyszögletes vagy kerek nagy betűkből áll. Ez volt főleg a felírásokon használatos. A keresztény éra előtt már divatba jött a minusculus (kurzív) írás, amely a betűket összeköti és így gyorsabban lehetett írni. Szentírási kézirat minusculus írásban azonban csak a IX. századtól kezdve maradt reánk; jóval több minusculus írású szentíráskézirat van, mint unciális. A régibb unciális kéziratok a scriptio continua elvét követik; ehhez hozzájárult még az is, hogy a VII. századig csak egészen elvétve teszik ki a hehezeti és hangsúly jeleket. Ekként sokszor nehéz volt a kétértelműségeket elkerülni Mind a két tény következményeit egy példában szemlélteti Mt 20,23 szövege: ezt lehet «ám akiknek készíttetett», vagy «másoknak készíttetett»-nek értelmezni. d) Az íráshibák és a szövegkritika
A szövegromlásnak mind a három írásfajtában (kánaáni, arám, görög) közös okai a másolási hibák, amelyek sokszor feltételezhetők, és így akárhányszor egy-egy eladdig értelmetlen szentírási szövegre fényt lehet deríteni. Ha meggondoljuk, hogy az ókori másoló igen gyakran tollbamondás után írt, megértünk több betűcserét. A diktálás magyarázza meg legtöbbször a betűcseréket is. Nemcsak betű-, hanem szócserék is előfordulnak azáltal, hogy rokonértelmű, vagy, ami még rosszabb, rokonhangzású szavakat helyettesítenek az eredeti kifejezés helyébe.
A Szentírás könyveit három nyelven írták: héber, arám és görög nyelven. a) A héber nyelv
A héber nyelv a szemita nyelvcsaládba tartozik. Valamennyi sémi nyelvtől különbözik (mint keleti sémi nyelv) a babiloni. A többi két nyelvcsoportra oszlik: az északira és a délire. Az északi csoport tagjai a kánaáni nyelvek, vagy egymáshoz viszonyítva inkább nyelvjárások: a föníciai, a héber, a moabita. Az északi csoport többi tagját az arám nyelvek alkotják. A déli csoporthoz tartozik az arab és az aethiop nyelv.
b) Az arám nyelv
Az arám nyelv az északi szemita nyelvcsoport másik ága. Ennek az ágnak első nyugati tagja: a bibliai arám (ószövetségi arám). Ez nagyjából az a nyelv, amelyet hivatalos nyelvnek fogadott el az újbabiloni birodalom (612-től kezdve) örökébe lépő (539) perzsa nagykirályok kiterjedt, soknépű birodalma. A nyelv neve arami(th), ezt a LXX mindenütt «szírül» fordítja és 2 Makk 15,37 szírnek kereszteli el.
Szent Jeromos ezt a nyelvet sajnálatos félreértéssel «lingua chaldaica» névvel illeti és a bibliai arám «chaldaeus» elnevezése az egyházatya nagy tisztelete folytán századokig általános volt. Bibliai arám nyelven írva (vagy fordítva?) maradt fenn a szent könyvek néhány fejezete: Dániel 2,4b-7,28; Ezdrás 4,7-6,18, azonkívül 7,12-26; Jeremiásból egy mondat: 10,11. A nyugati arámnak egy másik fontos tagja a palesztinai arám. Ennek ismeretére már a kegyelet is ösztönözne bennünket (pontos alakját azonban mégsem ismerjük), hisz ez az Úr Jézusnak és tanítványainak, azaz az ő koruk embereinek a nyelve. Ezen a a nyelven találunk az újszövetségi Szentírásban mintegy 16 kifejezést görög átírásban, mint pl. korbona (templomkincs Mt 27,6), hakeldama (vérmező Mt 27,8), effeta (nyílj meg Mk 7,34), abba (atya Mk 14,36, amiből az abbas = apát szó eredt) stb. Az abban a korban élő FI. Josephus és maguk az újszövetségi szent írók is ezt a nyelvet hébernek mondják. Nagyon valószínű, hogy ezen írta meg Szent Máté is evangéliumát, amelynek arám eredetije azonban elveszett. Az arám nyelv keleti tagjai a szír nyelv (Edessa), ezen írták a Pesitta nevű szentírásfordítást és a szír egyházatyák műveit; a mandaeus, egy gnosztikus szekta (János-keresztények) nyelve; és végül a babiloni arám, amelyen a babiloni talmud egyes (gemarikus) részeit írták. c) A görög nyelv
Nagy szerepe van a szentírási nyelvek közt a görög nyelvnek, még pedig az ú. n. koine nyelvjárásnak. A koine, mint neve is igazolja általános, közönséges nyelvjárás), a hellenizmus világnyelve, mely Nagy Sándor hódításai nyomán a hellén kultúrával együtt, mindenfelé elterjedt. Benne az attikai dialektus az ionnal és dórral keveredett, amelyhez latinizmusok és szemitizmusok is járultak. Ez az a nyelv, amelyet a hellenisztikus kor írói, papyrusai, epigrafikája, ostrakonjai használnak, és ez egyúttal egyes szentírási könyveknek is a nyelve. Nem lehet igazában véve külön bibliai vagy újszövetségi görög nyelvjárásról szó, hiszen a görögül író szent írók a görögül beszélő kortársaknak írnak és ezért azt a nyelvjárást használják, amelyet azok ismertek.
A héber szöveg történetét (és itt némileg eltérünk az eddig használt beosztásoktól és elnevezésektől) a következő módon oszthatjuk fel korszakokra, amelyeknek mindegyike egy-egy jelentős lépéssel segítette elő a szentírási héber (és arám) szövegnek a most ismerthez való közeledését és így fokozatos átalakulását. a) Az ószövetségi kor E kor (Krisztus koráig) vizsgálatában mindenekelőtt az tűnik fel, hogy benne korántsem őrizték az ószövetségi könyvek szövegét azzal a gonddal, amely a későbbi korok sajátsága. Nyilvánvaló tény, hogy a századok haladásával a régebbi könyvek archaizmusait modernebbekkel pótolták; a kánaáni írásról az új, meruba írásra való áttérés (a fogság után) szintén sok szöveghibát eredményezett. A másolási hibák nagy része szintén ebben a korban keletkezett. Tudós vagy praktikus irányú magyarázgatási hajlam késztette arra a másolókat, hogy a lap szélére, vagy a sorok közé egy-egy szóhoz magyarázó megjegyzést fűzzön; a következő másoló beírta a szövegbe. Ezek a glosszák, amelyeket sokszor manap már nehéz felismerni, elég nagy számmal találhatók az ószövetségben.
Különböző tények bizonyítják, hogy a régi szöveg – nem ugyan hit és erkölcsi vonatkozású részekben – a mostan ismert héber szövegtől eltért. Tanúskodik a szent könyvek ezen korbeli kiadóinak és másolóinak szabados felfogásáról az a tény, hogy egy és ugyanazon irodalmi mű, amely két helyen maradt meg, szöveg tekintetében erősen különbözik egymástól. Így pl. ugyanaz a dal 13. Zs. és 52. Zs.; 17. Zs. és 2 Sám 22, de szövegükben nagy eltérések mutatkoznak. Szövegváltozásról tanúskodik még 9. Zs. és 24. Zs., amely két alphabetikus zsoltár volt, de az alphabetizmus el van rontva bennük. Akadnak a szent szövegben olyan versek vagy részletek, amelyek mostani helyükre nem illenek, hanem egy más szövegösszefüggésből estek ki: ez is a szövegnek szabadosabb kezelését mutatja.
A másik koronatanú: a Kr. e. III. századi görög szentírásfordítás (LXX = Septuaginta), ugyanezt bizonyítja. Ebben ugyanis szintén nagyon sok szövegeltérésre következtethetünk a mostani héber szöveggel szemben. Mert a LXX nagyon sok kifejezését a mostani héber szöveg megfelelő kifejezéséből nem fordíthatta és ezért a mostanitól sokban eltérő héber szöveg volt a görögre fordító tudósok előtt. b) A tannaita kor: Kr. u. I-II. század A Misnában szereplő mintegy százötven törvénytanító rabbi a tannaim (tanító) nevet viseli; a zsidóság szempontjából korszakalkotó működésük alkotja (I-II. sz.) a tannatai kort. Ők hozzák létre a zsidó törvénygyűjteményt, a Misnát. A Misna befejezője és mostani alakjának megalkotója R. Jehuda Hakkodes, a szűkebb zsidókánon első tanúja, amely szerintünk szintén a tannaita korban lett megállapítva. Az a munka, amelyet a Talmud a «nagy zsinagóga» utódainak, a sóferimeknek (írók, számolók) tulajdonít, véleményünk szerint a tannaita mesterek érdeme. Szövegkritikai munkájuk különben is a talmudi hagyomány szerint egészen jelentéktelen volna. Tettek azonban a tannaita korban többet is. Mert míg a LXX – a Kr. e. III. sz. görög fordítása – azt mutatja, hogy a szentírási szöveg még ingadozik, addig az ószövetségnek Kr. u. II. századi görög fordítói (Akylas, Symmachos, Theodotion) arról tanúskodnak, hogy a Kr. u. II. században már a mássalhangzós szöveg meg volt nagyjából állapítva. Hozzávehetjük még ehhez azt a másik hagyományt, amely szerint az összes meglévő héber kódexek egy kódexnek másolatai, amely a legnagyobb tannaitának, Rabbi Akibának nevéhez fűződik. Íme ez is erre a korra utal!
Valószínűleg a tannaita korban kell elhelyeznünk a mássalhangzós szövegnek azon véglegesen megállapított változtatásait, amelyeket hipokrita szokások, gyűlölet vagy kabbalisztikus spekulációk hoztak létre. Bizonyos, hogy nem későbbi korban keletkeztek ezek a változtatások, de gyökereik már a Kr. előtti századokba nyúlnak vissza.
A gojok iránti gyűlölet változtatta meg 2 Sám 12,31 eredeti szövegét. A mostani héber szöveg ez: Dávid az ammonita város «népét, amely benne volt, elvezette és odafektette őket fűrészek alá, vasdárdák és vasfejszék alá». A valószínűbb szöveg: «odaállította őket fűrészek mellé stb.» c) Az amoraeus kor, Kr. u. III-VI. század
Amint a tannaiták a Misnát megalkották, úgy hozták létre az amoraeusok (és saboraeusok VI. sz.) névvel nevezett törvénytanító utódaik a Misna kommentárját: a Talmudot (áll a Misnából és a hozzáfűzött kommentárból = gemara). A babiloni iskolák törvénytanítói (rab) a babiloni Talmudot (III-VI. sz.), a palesztinai rabbik a jeruzsálemi Talmudot (IV-V. sz.) alkották meg. A (bab.) Talmud egyúttal gondos felvilágosításokat ad a héber szöveg e korbeli történetéről is. d) A masoretha kor, Kr. u. VII-XI. század A Talmud megíróinak utódai a törvénytanításban Babilónia és Palesztina főiskoláin a szent szöveg körüli kritikai munkát jelentős lépéssel vitték előbbre. Ők találták fel ugyanis a magánhangzók jelzését, pontok és vonalkák alakjában. Nevük a hagyomány emberei. Kétféle magánhangzójelzés volt: a palesztinai = tiberiási, ahol a jelek a betűk alatt vannak (kivéve az ö-t), ez a rendszer használatos a nyomtatott kiadásokban; és a babiloni, amely a magánhangzókat a betűsor fölött jelölte (superlinearis punctatio). A magánhangzó jeleket azonban néhol hibásan rakták fel, mint pl. 10. Zs. 7-ben, és így a mostani szöveg szerint Isten «hurkokat» és nem, mint a helyes szöveg volna, «tüzes szikrákat», szikraesőt bocsát a bűnösökre. Különös szokásaikat a magánhangzó-jelölésnél éppúgy követik, mint a tannaiták a mássalhangzós szöveg megállapításánál. Legfontosabb emléke az ilyen tendenciózus változtatásnak, mikor az istennevet (j h v h = tetragrammaton) az adonáj (Úr) magánhangzóival látták el mindenütt, mert ezt a szót ejtették ki a szent név helyett. Félreértés folytán azután az adonáj szó magánhangzóit a keresztények a jhvh mássalhangzókkal olvasták egybe, amint jelölve volt, és így keletkezett a helyes Jahve kiejtés helyett a non sens Jehova (porchetus de Salvaticisnál 1303 található először ez a kiejtés). Gyűlöletből származó magánhangzó-pontozást szenvedett, pl. az Izajás korabeli judeai trónkövetelő, akinek szép nevét («Isten jól») gonoszkodva elváltoztatták («semmire jó»), semmirekellőre (Iz 7, 6). Mondanunk sem kell, hogy ,a magánhangzók végleges megállapítása folytán eredő kiejtés korántsem az, amelyet az ószövetségi időkben használtak, hiszen a héber holt nyelvvé válása és a masora kora között ezer esztendő múlt el. Elég, ha a LXX és akár a Vulgata tulajdonneveit összehasonlítjuk a masoretha szöveggel, mindjárt látjuk, hogy a Kr. e. III., Kr. u. IV-V. és VII-X. században mekkora különbség volt a kiejtés terén.
A masorethák a magánhangzós kiejtés megrögzítése mellett még kritikai munkát is végeztek, amelyet nagy pontossággal és konzervatív érzékkel vittek véghez. A kritikai munka eredményei egyrészt a «nagy masora»: a lap felső és alsó szélén; és a «kis masora»: a sorok között és a lapszélen. Másrészt a «függelék masora» (a könyv végén ábc rendben) névvel illetett apparatus criticusban foglaltatnak. e) A kéziratok kora, X-XV. század
Héber szentíráskézirat a X. századnál előbbi korból nem maradt ránk; az előbbiek elvesztek. A legrégibb fennmaradt szentírási kézirat a Nash papyrus ugyan (Kr. u. 1. sz.), ez azonban csak töredék (tízparancsolat Ex. 20, 2-17; és a sma Deut 6,1-5). A legrégibb kéziratok a kairói Mose ben Aser kódexe (897-ből?) és a codex Babylonicus (916-ból). Az első teljes kézirat a codex Petropolitanus (1009). Ebből a korból származik a magánhangzók különböző kiejtése is. A magukat inkább bibliainak tartó spanyol zsidók (sephardim, Olaszországban s a Balkánon is találhatók) más kiejtést használtak és használnak most is, mint a német zsidók (askenazim, Lengyelországban, Oroszországban és Magyarországon is ez a fajta él). Az újév pl. a spanyol zsidó kiejtése szerint ros hassana, a német zsidó szerint: rausch haschono. A keresztények a régihez bizonyára közelebb álló spanyol kiejtést követik; a zsidó iskolák a német zsidó kiejtést. f) A nyomtatott kiadások kora, XV -XX. század
A könyvnyomtatás feltalálása után az első héber kiadás: a héber zsoltároskönyv 1477 (Bologna?). A XV. században kizárólag olasz zsidók adtak ki héber szövegeket, mindig egy bizonyos kéziratot nyomtattak le és így munkájuknak nagyobb értéke nincs, mint az illető kódexnek. Először 1488-ban jelent meg a teljes héber Szentírás: Biblia Soncinensia (Soncino) , ennek 1494-es bresciai újabb kiadását használta Luther szentírásfordításánál. Az első keresztény kiadás a Ximenez bíboros kezdeményezésére megjelent Polyglotta Complutensis (Alcala 1514-7). A teljes szentírás-kiadások között a Biblia Bombergiana említendő meg (első kiadását Felix Pratensis zsidókeresztény rendezte sajtó alá, 1516-7-ben Velencében Bomberg Dánielnél; második kiadását R. Jakob ben Chajjim revideálta 1524-5).
Igazában kritikai kiadásokat csak a XVIII. század hozott létre. C. F. Houbigant, oratoriánus (Párizs, 1753-54) az elsők között van; hibája azonban, hogy kritikája túlságosan konjekturális. Elsőrangú kritikai kiadásokat rendezett sajtó alá Benj. Kennicott oxfordi tanár (Oxford, 1776-80), aki 615 kézirat és 52 kiadás összehasonlítása alapján adta ki szentírásszövegét; továbbá J. Bern. de Rossi pármai pap, aki 731 kéziratot és 352 kiadást, fordítást, rabbinus kommentárt használt fel szövegéhez (Parma, 1784-8).
Az ószövetségi görög nyelvű szent könyveket (2 Makk. Bölcs.) a LXX-val együtt fogjuk tárgyalni. A LXX-nak fontos szövegtörténetét azonban nem lehet az újszövetségével egy kalap alatt tárgyalni. Míg az ószövetségi (héber) szövegtörténet a hosszú idő miatt is, meg a különböző viszonyok miatt is, fejlődési menetében korszakokra osztható, az újszövetségi görög szöveg történetét elég két részre tagolnunk: a kéziratok és a nyomtatott szöveg korára. a) A kéziratok kora Ha az ószövetség első szövegtörténeti korával az újszövetség kezdetét összehasonlítjuk, szembeötlik, hogy ott is, itt is voltak, akik változtatásokat akartak eszközölni a szent szövegen. Az okok nagyrészt ugyanazok voltak: más nyelvre való átírás kísérletei, magyarázgató hajlam szülte hozzátevések (glosszák), sőt tendenciózus változtatások is eretnekek, vagy túlbuzgó igazhívők részéről. Nagyon sok variánst hozott létre a másolás munkája is, amint az minden nem tisztára mechanikus munkánál meg szokott történni. Az egyháziakban azonban nagyon is megvolt az igyekezet, hogy a szent szöveg épségét megőrizzék; felhívják a figyelmet egy-egy veszélyesebb másolási hibára; kipellengérezik az eretnekeknek pl. Basilides, Valentinus és főképpen Marcion gnosztikusoknak szentírás-hamisításait (Tertullianus, Epiphanius).
Sok műveltebb ember fülét sértette az újszövetségi koine szerintük utcai nyelve és azért iparkodott akárhány másoló a görög szöveget átkefélni; ez a törekvés azonban – különösen, ha nyilvánosan történt – heves ellenmondásra is talált. Így pl. 350-ben egy cyprusi püspök több társa jelenlétében prédikált és idézvén Jn 5.8 sorát: «Vedd fel ágyadat és menj», az ágy ott szereplő neve helyett egy választékosabb attikai szót használt. Azonban pórul járt. mert egy püspöktársa felugrott és az egész nép előtt rákiáltott: «Jobb vagy talán te, mint Az, Aki ágyadat használt, hogy restelled az ő szavait használni?»
A szövegtörténet forrásai: a papyruskéziratok, a pergamenkéziratok, a szent atyáknál és egyházi íróknál található idézetek és a katénák. A legrégibb kéziratok az ó- és újszövetséget tartalmazták (az ószövetséget a LXX szerint). Ezek a kéziratok ritkák. Ritkán található továbbá egy kéziratban az egész újszövetség szövege, a legtöbben csak egy része van meg (az evangéliumok, Sz. Pál levelei stb.). Vannak kódexek, amelyek a szent szövegen kívül kommentárokat vagy fordítást is mellékelnek (görög-szír, görög-latin, görög-arab nyelvűt). A legrégibb kéziratok: a Codex Vaticanus (jelzése B vagy 03) a IV. századból való; lehet, hogy Sz. Athanasiostól származik. A Codex Sinaiticus (jelzése ? vagy or) a IV. századból; Tischendorf találta fel 1859-ben a Sínai-hegyen egy kolostorban. A Codex Alexandrinus (jelzése A vagy 02) az V. századból, egyiptomi származású. Mindháromban megvan az ó- és újszövetség szövege. A nagyszámú görög szentíráskézirat osztályozása és jelzése J. Wetstein (†I754) kezdeményezésére indult meg, aki kiadásában (1751/2) az unciális kéziratokat nagy betűvel, a minusculusokat – négy csoportra osztva külön-külön – arab számokkal jelölte. H. v. Soden kissé komplikált jelzési rendszere elismerésre nem találván, a világháborúban elesett C. R. Gregory dolgozott ki praktikus rendszert, amely most már nemzet- és felekezetközileg elterjedt és hivatalosan is elfogadott. Az unciális kéziratokat arab számokkal jelöli és eléjük ismertetőjelül 0-t tesz (01, 02, 03). A papyrusokat fraktumyomású nagy ß-vel jelöli és a számot exponensnek írja (ß1, ß2). A minusculus kéziratokat arab számokkal jelzi (139, 140). A lectionariumokat szintén, de megkülönböztetési jelül egy 1 betűt tesz eléje (1 139, 1 140). A kezdetben elhanyagolt minusculus kéziratok értéke mindig jobban kitűnik. A legelső kiadók ugyan rossz és késői minusculus kódexeket használtak, de éppen reakcióképpen azután nem becsülték sokra őket. A lectionariumokat még jobban elhanyagolták, v. Soden pl. fel sem vette őket művébe; pedig azokban. is sok jó szöveg található.
3. Az egyházi íróknál fellelhető idézetek szintén értékesek arra nézve, hogy milyen szöveget használtak. Különös fontosságuk az első három század idézeteinek van. Meg kell azonban fontolni, hogy rövidebb szövegeket rendesen fejből szoktak idézni; ilyenkor persze nem tudhatjuk, hogy tulajdonképpen milyen szöveget olvasott az illető író. Alexandriai Kelemen pl. Mt 18,3-at négyszer idézi különböző módon. Sokszor a másoló is az őáltala ismert szöveg szerint változtatta meg a másként hangzó idézeteket. 4. Hasonlóképen a katéna-kutatás eredményei is hivatva lesznek arra, hogy a szentírási szövegtörténetet megvilágítsák. A katénák egy-egy szentírási könyvhöz a legkülönbözőbb egyházi íróktól vett idézeteket fűznek láncszerűen (catenae, láncok) egybe. 5. Az újszövetségi szövegtörténetet mintegy rekonstruálni próbálják azok a különböző kísérletek, amelyek a kézirattömeg őserdejében tájékozódást iparkodnak találni. A kéziratok között családfákat felállítani nem lehetséges (leszámítva egyes kivételeket, mint pl. a Ferrar-csoport), mert igen sok korrektura történt már egy-egy kéziraton is, úgyhogy ha egy másoló, pl. a Codex Vaticanus vagy Sinaiticus első szövegét másolta volna, egy másik pedig ugyanazon kódex korrigált szövegét, nem lehetne már a két lemásolt kódexnek testvérvoltát megismerni. Iparkodtak ellenben a kéziratokat családok szerint osztályozni és így különböző szövegeket, recenziókat felismerni. b) A nyomtatott szöveg kora
A könyvnyomtatás feltalálása óta hatvan évnek kellett eltelnie, míg az újszövetség görög szövegét kiadták. Az első kiadás az érdemes Ximenez spanyol bíboros vállalatában, a már említett compluti polyglottában történt, néhány minusculus kézirat alapján. Mivel a kiadást csak 1520-ban publikálták, az első nyilvánosságra került újszövetségi görög kiadást a neves humanista, Rotterdami Erasmus bocsátotta közre (1516, Basel). Munkája elsietett, sőt lelkiismeretlen volt, tekintve, hogy ahol kevés kéziratát nem értette meg, vagy azok hiányosak voltak, ott a latin szövegből visszafordított saját görög szövegét illesztette be.
A szövegkritikai munkálat komoly lendületet csak a XVIII. században vett; az oroszlánrész az újszövetségi szövegkritikai munkában protestáns tudósokat illet. E tudósok nagy szorgalommal gyűjtöttek adatokat, de még a textus receptust iparkodtak javítani, ami elhibázott elv volt. A tőlük felvett kézirat-családok alapján adta ki a két angol tudós, Westcott és Hort művét (The N. T. in origo Greek, Cambridge, 1881-2), alapul a Cod. Vatic.-t vették. B. Weiss; H. v. Soden műveinek hibája a lectionariumok és régi fordítások elhanyagolása, a kézirat-családok tagjainak önkényes összeállítása, és Iványi szerint az, hogy a szöveg-helyreállításnál a kézirat-családoknak egyforma tekintélyt biztosít és a döntést eltérés esetében a szavazatok számától – és nem a sértetlenebbül megőrzött szöveg kikutatásától – teszi függővé.
|
vissza