III. AZ ÓSZÖVETSÉG TÖRTÉNETI IRODALMA 3. A fogság utáni kor általános érdekű történeti könyvei
Ez a könyv, mely eredete szerint egy könyvet alkot, a héber Dibre hajjamim (= napok története, történetkönyv) nevet viselte. A LXX kettévágta és az ezentúl két könyvnek a »kihagyott dolgoknak könyve« nevet adta. Az ólatin fordítás és a Vulgata ezt a nevet vette át: Libri Paralipomenon I., II., de Szent Jeromos már a Chronicon, Krónika elnevezést ajánlotta. A mű Ádámtól kezdve tárgyalja Judának történetét Sedecias haláláig. A könyv első része Ádámtól elkezdve a pátriárkáknak, Jákob 12 fiának és Jeruzsálem lakóinak genealógiáját közli, csak itt-ott élénkíti egy-egy történeti jegyzettel a családfákat. A második rész csak érinti Saul halálát és Dávid történetével foglalkozik; a harmadik Salamont; a negyedik Juda országának összes királyait tárgyalja.
2. A könyv eredetének idejét maga is elárulja: a zsidó nép fogság utáni történetének perzsa korszakában keletkezett, vagyis 538 (Kyros perzsa nagykirály felszabadító ediktuma) és 333 (Nagy Sándor) közötti időben. A könyv egységes szerkezete egy szerzőre vall. Nyelve Ezdrás és Nehemiás könyvével azonos, a szókincs is sok tekintetben azonos. A családfák szeretete is azonos a két műben; II. Krón 35,23 Kyros felszabadító dekrétumát közli, Ezdrás könyve ezzel kezdődik. Krón szerzőjének az istentisztelet és a papság iránti érdeklődése kétségtelen, ez Ezdrásban is megvan. A kútfők széleskörű ismerete is Krónikákban Ezdrás könyvére utal. Ezen okok alapján nem lehetetlen, hogy Krón. és Ezdrás-Nehemiás könyvének szerzője egy. Azt azonban, amit a racionalista kritikusok állítanak, hogy tulajdonképpen egy műről van szó, a felhozott érvek nem bizonyítják. 3. Jellemzés. Krón. a királyság korát írja le; részben azt az anyagot dolgozza fel, amely Sám- és Kir.-ban van meg. Történetírása szintén célzatos. Nagyjából azonosnak mondható Kir. célzatával, csak Krón. még jobban hangsúlyozza és még határozottabban dolgozza ki a tételt: amíg Istentől nem pártolt el Juda, jól folyt sorsa; romlását a legitim istentisztelettől való eltérés és bűnei okozták. Erősen papi jellege van a műnek, a papok és a leviták szerepét mindenütt kidomborítja, szeretettel időzik az istentisztelet leírásainál, a templom történetét, a kultusz reformjait bőven ismerteti. Az északi országgal, mint amely a fogság után már semmit sem jelentett Juda számára, nem foglalkozik; tételének bizonyításánál csak a déli ország történetére szorítkozik. Ezt azonban belekapcsolja a Gondviselés terveibe: ezért állítja helyre a fogság utáni és előtti Izrael összeköttetését a pátriárkákkal a nemzetségfák útján. A pragmatizmus még szembeszökőbb nála, mint Kir.-nál: a rossz cselekedet isteni büntetését következetesen emeli sok helyen ki. Előadási készsége nagyobb, mint Kir. szerzőjénél, néha valóságos parenézissé magasztosul. Nyelvezetében az aramaizmusok bővelkednek.
4. Történeti hitelessége, ha jólértesültségét tekintjük, kétségen felül áll. Krón. használta a legtöbb kútfőt a történeti könyvek között. Elmondhatjuk, hogy mindent, amihez hozzájuthatott, kiaknázott, az ószövetség régibb könyveit, a profán történeti könyveket, a próféták történeti monográfiáit és a királyi évkönyveket.
1. Az eredete szerint egyetlen összefüggő műnek zsidó neve Ezra, még a masorethák korában is egy műnek számított a zsidóknál, a nyomtatott kiadásokban már két műként szerepel. A LXX már, ugyanúgy, mint Sám. Kir. Krón. könyveivel tette, kettéosztotta a könyvet.
Ezdrás és Nehemiás tárgya: a zsidó államiság visszaállítása a babiloni fogság befejezése után, a VI. század közepe a VII. század közepéig. 2. A mű szerzőjeként a talmudi hagyomány Ezdrás papot jelöli meg, művét Nehemiás folytatta. Lényegében igaz ez a hagyomány, amennyiben Ezdrás és Nehemiás emlékiratait dolgozta össze a szerző egy művé. Hogy emlékirataikat használta, azt Ezd 7,27-9, 15 bizonyítja. Itt Ezdrás első személyben beszél magáról, Neh 1,1-7, 73a és 13. fejezetben viszont Nehemiás beszél első személyben önmagáról. Könyvébe hivatalos állami okiratokat is belevett: Kyros és Artaxerxes fermánját, a satrapák és Artaxerxes, illetve I. Darius király levelezését. A családfákat, a lakók listáját, a fogságból visszatérők jegyzékeit is felhasználta. Mikor állította össze művét, biztosan nem lehet tudni. Nehemiás 433-iki szereplését még elmondja. Neh 12,22-ben szereplő Jeddoa főpap Nagy Sándor kortársa volt. Ezért a szerkesztés 450-300 között történhetett. Neh 12, 26. 46 Ezdrás és Nehemiás koráról már mint elmúltról .beszél, akárcsak Dávid idejéről. Emellett szól még az is, hogy Ezd. öt helyen a «perzsák királyáról» beszél, a perzsa korban csak «királynak» mondották, mint Ezd.-Neh. többi részében, s ezt Aggeus és Zakariás próféták is így tették. Mindez valószínűvé teszi, hogy már a perzsa uralom bukása után, a hellenista korban (300 körül) állították össze a művet. Ha Ezd.-Neh. és a Krón. szerzője egy, akkor Krón. is 300 körül keletkezett.
3. Jellemzés. Ezd.-Neh. a választott nép történetének egy fontos részéről tájékoztat: a fogság után történtekről. Kyros, akit Babilon inkább szabadítónak tekintett, mint hódítónak, 539. az új-babiloni birodalom helyébe a perzsa birodalmat helyezi. Sok népével szemben – ellentétben a babiloni felfogással – a legmesszebbmenő vallási toleranciát tanúsítja és ezért a zsidóknak is megengedi, hogy istenük templomát újra felépítsék. 538-ban Zorobábel vezetése alatt megindul az első nagy karaván Jeruzsálembe, 515-ben a templomépítést befejezik. A letelepült, főként Juda törzséből való visszatértek további történetéről semmit sem tudunk 60 évig. Ekkor: 458-7-ben tér vissza Ezdrás pap egy újabb karavánnal a fővárosba és ott reformáló tevékenységet fejt ki a perzsa királytól kapott bírói hatalma alapján. A jeruzsálemi papság nem nézte jó szemmel működését. 445-ben segítségére siet Nehemiás mint királyi helytartó s Jeruzsálem falainak felépítése után a népet vallásos életre szorítják. Ennek a küzdelemnek egyik eszköze Ezd.-Neh. könyve is : a zsidóság számára mintegy tükörként kellett szolgálnia, hogy el ne felejtse, mily fontos értékeket kellett a fogság után megmenteni, és hogy lássa benne azt az eszményképet, melyre törekednie kell és a hibákat, amelyek létét veszélyeztették, holott a Gondviselés célja szerint fenn kellett maradnia, míg a népek Reménysége belőle megszületik. Egyáltalán nem Ezdrás és Nehemiás koráról írt monográfia tehát ez a mű, hanem ilyen monográfiákat használt fel célzatának illusztrálására. A könyv papi jellege, akárcsak Krón.-nál, szintén feltűnő. Nyelve aramaizmusokkal kevert héber; Ezd. 4,7 – 6,18 arám nyelvű. Négy arám nyelvű hivatalos aktát közöl ugyanis a szerző ebben a részben és közbeszúrt kevés mondanivalóját is ezen a nyelven adja elő.
4. Ezdrás és Nehemiás történeti értékét eleve is biztosítja, hogy hivatalos állami aktákból, hivatalosan vezetett családfákból és feljegyzésekből, végül a reformmozgalom két megindítójának írásaiból állították össze. Sokan vitatták, vajon Ezdrás Artaxerxese az első ilynevű perzsa király, aki Nehemiásnak biztosan ura volt, vagy pedig II. Artaxerxes Mnemon (404-359). Az utóbbi esetben Ezdrás küldetése Nehemiásé után történt volna: 398-ban, nem, mint mi mondottuk, 458-ban (I. Artaxerxes 7. évében). A hagyományos nézet (458-ban) igaz voltát csillagászati úton mutatta ki Kugler.
1. A kettős történeti könyvek között ez az egyedüli, amely eredetileg is két különböző mű volt és csak azonos címűk kapcsolja őket össze. Ezen, a zsidó kánonból hiányzó, könyveknek címe a LXX-ban Vulg. Liber I., II. Machabaeorum. A könyvek nevüket főhősüktől, Makkabeus Judástól nyerték (arámul makkabii = pöröly, vagy makhbi, = kioltó). Mindkét mű a makkabeusi zsidó szabadságharcok történetével foglalkozik.
Mindkét könyvnek szerzője teljesen ismeretlen. Az elsőnek szerzője palesztinai zsidó volt, mert a szentföld tüzetes ismeretét árulja el könyvében. A második mű tulajdonképpen csak kivonat, amelyet a kivonatoló Kyrenei Jason öt könyvéből készített. Jason talán azonos Eleazar fiával, akit Makk. Judás Rómába küldött, hogy szövetséget kössön velük. Jason hellenista volt, görögül írta művét és azért ő valóban alkalmas lehetett ilyen diplomáciai tárgyalásokra. Jason könyve – kivonata után ítélve – csak 161-ig beszélte el az eseményeket, még Judás halálát sem említi.
2. Jellemzés. Makk. 1., II. a választott nép történetének egy új szakaszát írja le. A perzsa nagykirályok uralma alatt vallásilag függetlenek voltak a zsidók és némi autonómiájuk is volt; vallási törvényeiket is a perzsákkal hajtatták végre. A perzsa birodalomnak Nagy Sándor véget vetett. Elkezdődik Nagy Sándor halála után a Keleten is annyira fontos kor: a hellenizmus kora, amikor a görög kultúra magába olvasztva igen sok elemet az ősi keleti kultúrákból, a Földközi-tengernek főként keleti vidékein, Elő-Ázsiában egy általánosan elterjedt homogén világkultúrát teremt. Nagy Sándor halálával birodalma (323) széthull, de nagy kultúr-missziója teljes diadalt arat.
Ez a kor, amelyről 1., II. Makkabeus tájékoztat. Makk 1. negyven év történetét beszéli el (IV. Antiochos uralmától Simon haláláig 175-135). Célzata olyan értelemben, mint a többi ószövetségi történeti könyvnél, tulajdonképpen nincsen. Kronológiai sorrendben beszéli el az eseményeket: a tulajdonképpeni szabadságharcot, az olvasó ebből magából hazaszeretetre és Isten iránt való hálára buzdulhatott. A kinyilatkoztatás szempontjából II. Makkabeus egy fontos tanítást tartalmaz: van olyan állapot a másvilági életben, mikor el nem kárhozott ugyan a lélek, de imákkal és áldozatokkal lehet rajta segíteni (tisztítóhely).
Az I. könyvet eredetileg héberül írták, amint a sok hebraizáló mondatszerkesztés igazolja. Szent Jeromos még látta a héber eredetit. Előadásmódja, stílusa egyszerű. Zsidók számára készült. A II. könyvet eredetileg görögül írták, stílusa, egy-két hebraizmust leszámítva, hellenisztikus, írásmódja sokban hasonlít Polybioséhoz. Mivel a zsidók a Kr. u. II. századtól nem fogadták be kánonjukba a két könyvet, Szent Jeromos sem fordította le és át sem javította őket. Így a Vulgatába az ólatin fordításból vették bele; a két könyv ezen fordítása különben szövegkritikai szempontból értékes.
Ezen csoportban az ószövetség azon történeti könyveit foglaljuk össze, amelyeket a többitől elütő közös vonások jellemeznek. Fővonásuk, hogy nem a választott nép történetének egy szakaszát tárgyalják, hanem egy családnak vagy egy városnak történetéből vett részt: egy epizód az egész nép történetéből. Az oktató cél ezekben még határozottabban domborodik ki, mint az általános tartalmú könyveknél. Az elbeszélés ezen könyvekben művészibb, lélektanibb, mint a legtöbb ószövetségi egyéb történeti műnél. Közös sorsuk, hogy sokan elég alap nélkül nem tartják történeti könyveknek, szerintük ezen könyvek szerzői csak történeti színezettel ellátott történeti regényt vagy elbeszélést írtak, didaktikus tételük kerete gyanánt.
A kis mű egy epizódot beszél el a bírák korszakából (melyik bíró idejében történt, ismeretlen). Elimelech efratai (betlehemi) ember éhínség idején Moabba költözött feleségével, Noémivel és két fiával, akik moabita leányokat vettek el. A férj és két fia halála után Noémi visszatér Efratába, egyik fiának özvegye, Ruth (= társnő) követi őt és Jahve tiszteletére tér. Egy ízben szegénységük miatt az aratóktól elhullatott kalászokat szedegeti össze és megtetszik Booznak, aki férjének rokona volt. Noémi tanácsára Ruth felajánlja Booznak a levirátusi házasságot: amely nőnek gyermeke nem volt, férjének testvére elvette, hogy testvérének neve Izraelből el ne tűnjék. A mózesi törvény értelmében (Deut 25,5-10) erre Booz nem volt kötelezve, de mégis elvette Ruthot. Frigyükből származott Obed, Dávid király nagyatyja, Izai atyja. Az esemény a bírák idejében történt, de a könyv a bírák ideje után készült, mert a bevezetésben a bírák korát elmúltnak tünteti fel. Mint valamikor dívó szokást említi az adás-vételi szerződés szimbolikus formáját (az eladó saruját levette lábáról és odaadta a vevőnek). Ruth könyve az ókorban a Bírák könyvének harmadik függeléke volt (Bír. 17-18 és 19-21 mellett), mint ez a LXX kánonjából, Flav. Josephusból és Origenesből következik, aki szerint Bírák és Ruth a zsidóknál egy könyv. Liturgikus okból (mert pünkösd [az aratás] ünnepén olvasták a zsidóknál) más helyre sorozták, az ú. n. öt tekercs közé.
1. Neve: Töbijjah (= jó az Isten), Vulg. Liber Tobiae. Két rokon családnak az asszír fogságban történt megpróbáltatását és Isten csodálatos segítségét tárgyalja. Felépítése művészien egyszerű: Tóbiás jámbor élete (1). Tóbiás megpróbáltatása (2). Tóbiás imája (3, 1-6). Ennek megfelelően, csak mint mellékcselekményt, rövidebben, tárgyalja Sára történetét: Sára megpróbáltatása (3,7-10). Sára imája (3, II-2S). Középső rész: Isten angyala vezetésével a fiatal Tóbiás útra kel (4-6). Sára imájának meghallgatása (7-9). Tóbiás imájának meghallgatása (10-11). Befejezés (12-14). 2. A könyv eredeti szövege elveszett, mert a zsidók kánonjukból kizárták (deuterokanonikus könyv). Csak fordításokban maradt fenn; ezek a régi fordítások azonban sokkal jobban eltérnek egymástól, mint az ószövetség egyéb könyveinél. Három görög fordítás van: a) a cod. Vaticanus és Alexandrinus, b) a cod. Sinaiticus, c) három minusculus-kézirat szövege. Szent Jeromos Vulgátájában Tóbiást egy arám nyelvű szövegből fordította, de ez az arám szöveg is héberből készült fordítás. P. Joüon szerint a b) görög fordítás, amely a legbővebb és a legtöbb hebraizmust tartalmazza, áll legközelebb az eredeti szöveghez, amely héber nyelvű volt.
3. A könyv szerzőjéről, keletkezéséről sokat vitatkoztak már. A konzervatív nézet szerint valószínű, hogy a két Tóbiás, atya és fia készített családi feljegyzéseket. Ezt mutatja, hogy Tóbiás első személyben beszél önmagáról; hogy sok intim részletet közöl, amelyet csak szereplők ismertek, és hogy az angyal meg is parancsolta nekik az események feljegyzését. Egy később élő inspirált szerző – talán egy utóduk – az anyagot mai alakjában dolgozta fel. Akárcsak Tóbiás és fia, ő is a fogságban élt. Minden más vélemény mellett még mindig ez a legelfogadhatóbb.
A farizeusi életeszményt hangsúlyozza mások felfogása szerint a könyv, mert a levitikus tisztaságot, az irgalmasság testi cselekedeteit (alamizsna; halottak eltemetése), az imával egybekötött böjtöt nagyon ajánlja. Éppen ezért csak a Kr. e. II. században keletkezhetett a könyv, amikor már voltak farizeusok. Ez teljesen igaz, de viszont önkényes kizárólag farizeusinak nevezni ezeket a cselekedeteket, amelyeket a mózesi törvény és a próféták egyaránt sürgettek sok századdal a farizeusok előtt. 4. Jellemzés. Az elbeszélésnek kortörténeti háttere a VII. sz. első fele: Izrael népének asszír fogsága. Tóbiást, Neftali törzsének tagját Enemessaros hurcolja fogságba, Ninivébe. Ez senki más, mint Sargon. Tóbiás bejutott Sargon (722-7°5) kegyébe és szállítója lett. Sennacherib (704-681) alatt kegyvesztett lett, halálraítélten bujdosott, míg utóda Asarhaddon (681-668) megkegyelmezett neki és ezután aránylag elég jól élhetett már. Az ifjú Tóbiás utazása ezen uralkodó idejébe esik. A könyv világosan kidolgozott célzatot akar elérni: azt a tételt igazolja, hogy Isten sokszor az igaz, erényes embert is a külső látszat szerint megbünteti, mert rendkívüli csapásokat küld rá, amelyekben még hozzátartozói is elhagyják. Ez azonban csak megpróbáltatás, és ha kiállják: minden javukra szolgál. Amellett a könyv az isteni Gondviselést akarja szemléltetni. Az Isten útjai éjszakán keresztül fényességre vezetnek – sokszor úgy, hogy a kiszemelt eszköz még nem is tudja, mi lesz hivatása, mint az ifjú Tóbiás, mikor egészen más céllal indul útnak, amint az Isten terveiben volt.
A könyv művészien egyszerű szerkezetét művészien egyszerű elbeszéléssel tölti ki. Megható benne az édesanya aggodalmának lélektanilag annyira megalapozott és mégis csak egy-két vonással odavetett rajza, Tóbiás megérkezésének néhány jellemző kedves szóval történő és amellett annyira valószerű leírása. 5. Tóbiás történeti hitelességének kérdését tulajdonképpen megelőzi és magába zárja az a kérdés, történeti könyv-e Tóbiás könyve? A probléma ugyanis ez: valóban megtörtént eseményt beszél-e el Tóbiás, vagy csak költött történet ruhájába öltöztet oktató célú gondolatokat, mint azt a világ minden pedagógusa megteszi, sőt maga az Úr Jézus is példabeszédeiben. A vélemények három csoportra oszlanak: a) Teljesen költött eseménynek tartják a racionalista kritikusok. A. Scholz is annak tartotta, szerinte allegorikusan magyarázandó a könyv, amely eszerint az Isten országának ellenségein aratott győzelmet írja le prófétai módon (szerinte pl. Ninive = a pogányság, Sára = az Egyház, Tóbiás = a zsidóság, Tóbiás házassága Sárával = Izrael belépése az újszövetség Egyházába stb.). Mondanunk sem kell, mennyire a levegőbe épített és bárki mástól másként értelmezhető az ilyen szentírás-magyarázat. b) Történeti maggal bíró családi eseményt mond el költői szabadsággal, költött mellékkörülményekkel feldíszítve a szerző (P. Vetter, A. Schulz, Szentiványi). A mű azonban végeredményben nem különbözik annyira az ószövetség általános érdekű történeti könyveitől (különösen pl. Sám. hosszabb részleteivel lehet egybevetni), hogy éppen nála fel lehessen tételezni egyes részek költött voltát, különben is hiányzik a valódi és a fiktív vonások közti különbségtételre minden kritérium. c) A konzervatív nézet szerint Tóbiás csak úgy történeti könyv, mint az ószövetség többi történeti könyve. Magában véve lehetne ugyan költött elbeszélés, de semmi sem bizonyítja ezt a feltevést. Csodák, angyali jelenések minden más történeti könyvben is előfordulnak, ezek tehát nem bizonyítanak történeti jellege ellen. Másrészt a könyv maga oly részleteket tartalmaz, amelyeknek semmiféle költött történetben nem volna értelmük, az ó-keleti irodalomban sem, mint pl. a sok kronológiai, történeti, genealógiai, földrajzi megjegyzés. Az Egyház a kérdést nem döntötte véglegesen el; a Szentírás-Bizottság 1905. június 23-i döntvénye szerint az Írás egyes könyveit vagy részeit addig történetieknek kell tartani, míg elfogadható, szilárd érvek az ellenkezőt nem igazolják. Ez pedig sem Tóbiás, sem Judith és Eszter könyvénél eddig még nem történt meg. Az Egyház gyakorlata, amely a keresztény tanításban (prédikáció, katekézis) az egész világon egyöntetűen megnyilvánul, történetinek tartja ezeket a könyveket.
Neve: Jehudith (= judaeai nő), Vulg. Liber Judith. Egy az ellenség által ostromolt palesztinai városnak a férfias lelkű Judith által történt megmenekülését mondja el a könyv. 2. Judith legfontosabb problémája az események kortörténeti hátterének megállapítása. Egyik történeti könyvnél sem oly nehéz ez, mint Judith-nál. A nagyon szétágazó vélemények a Kr. e. VIII. század elejétől kezdve (Joas megöletése utáni idő 797) a Kr. u. II. századig (Bar-Kochba lázadása idején, G. Klein) minden században találnak alapot arra, hogy abban helyezzék el Judith történetét. Az oka ennek az, hogy különböző elemek találhatók Judith-ban: még mindenütt asszír haderőről beszél; viszont az ellenséges király már Nabukodonozor, aki Asszíria és Ninive teljes pusztulása (612) után volt új-babiloni uralkodó. Emellett azonban hadvezérei neve (Holophernes, Vagao) perzsa, perzsák szerepelnek 16,12-ben is. Az az egy bizonyos, hogy mindezeket a vonásokat együtt lehetetlen történetileg kiegyeztetni egymással; egyiket vagy másikat ki kell zárni a műből.
Egy, többektől elfogadott vélemény; a perzsa vonásokat nem veszi figyelembe és Judith történetét Assurbanipal asszír király idejébe helyezi (668-626), aki Manasses judeai királyt fogságban tartotta 650 körül. Így magyarázható meg, hogy Judith-ban nem király, hanem a főpap az államfő. Assurbanipal tényleg legyőzött egy méd királyt (Phraortes-Birizhadri); nevét az ismertebb Nabukodonozorral helyettesítették késői másolók. 3. Hogy ki írta és mely időben Judith-ot, szintén bizonytalan. Az ismeretlen szerző palesztinai zsidó lehetett, amint azt a szentföld pontos ismerete elárulja. Bethuliát magát még nem sikerült megtalálni (talán Mitilije). A megírás idejére nézve annyi biztos, hogy legalább is az események után néhány évtized multán írták a könyvet, mert, a könyv szerint, Judith még sokáig élt (16,28), Izrael fiai halála után még hosszú ideig békében éltek (16,30), Achior utódait is megemlíti (14,6 Vulg.). Szinte általános vélemény, hogy a Makkabeusok korában készült a könyv, buzdításul a pogány ellenség elleni harcokban; ez a feltevés nem lehetetlen, de nem is bizonyítható. 4. Jellemzés. Judith könyve is didaktikus célzatú. Hosszasan leírja, hogyan tartottak bűnbánatot a zsidók Holophernes közeledésének hírére és Isten hogyan segítette meg az erényes Judithot. Az ószövetség régi gondolatát eleveníti fel tehát: aki Jahvehoz hű, megtér bűnös életéből, azt Isten megmenti, bármekkora veszedelemben van is. Ezt a gondolatot fejezik ki Achior szavai: «Ha ez a nép nem sértette meg Istenét, nem tudunk ellenállani nekik, mert Istenük megvédi őket.» (5,25). Ugyanezt a gondolatot fejezi ki még Judith (8,18-20, mikor a nép véneihez szól, továbbá 16,19-21, hálaénekében). Ez tehát Judith alapvető tanítása.
Nyelve valószínűleg héber volt, de az eredeti héber szöveg elveszett, mert a zsidóság a könyvet a szentírási kánonból kizárta (deuterokanonikus könyv). Csak a fordítások maradtak meg és ezek is két csoportra oszlanak: a görög fordítások, ólatin és a szír fordítás egyfelől, a Vulgata fordítása másfelől. Az eltérés közöttük, akárcsak Tóbiás könyvénél, jóval nagyobb, mint a Szentírás egyéb könyveinél. Szövegkritikai szempontból az elsőség a görög LXX fordításé. Judith történetiségét éppen úgy támadják, mint Tóbiásét. A konzervatív nézet részéről ugyanazok az érvek egyelőre nem engedik, hogy Judith történetiségében kételkedjünk, mert az esemény teljesen lehetséges, és azért megtörténtnek kell tartani, míg az ellenkezőt be nem bizonyítják.
1. Az Eszter könyvében elbeszélt esemény Perzsiában játszódik le. Eszter, a perzsa király első felesége, megmenti a perzsa birodalom zsidó diasporáját a kiirtástól.
2. A könyv szövegének sorsa egyedülálló a szentírási könyvek szövegének történetében. A masoretha héber szöveg ugyanis rövidebb a LXX-nál és teljesen profán jellegű, Isten nevét sem említi, a LXX szövege hét szakasszal gazdagabb és ezek vallásos jellegűek. Szent Jeromos lefordította a rövidebb héber szöveget és a LXX-nak a héberből hiányzó perikópáit függelékként csatolta fordításában, a Vulgatában (ezek Eszter ú. n. deuterokanonikus függelékei). A LXX ezt a hét perikópát a szövegbe iktatja; az elbeszélés logikus rendje is ezt követeli. 3. A könyv eredetének kérdését a cselekmény történeti hátterének kérdése előzi meg. A masoretha-szöveg szerint a perzsa király neve Ahaszvér, ez Xerxesnek felel meg. Az általánosabban elfogadott nézet Xerxest (485-465) tekinti szereplő királynak; 3,7 szerint tehát az esemény 474-ben történt. J. Hoschander a LXX-nak ad igazat és II. Artaxerxes Mnemon (404-359) idejére teszi a történetet, akinek Stateira nevű felesége volt. E szerint 392-ben játszódott volna Eszter története. A könyv szerzője nem lehet Mardokeus (v. ö. 9,23, hol a szerző megkülönbözteti magát tőle), de emlékiratát, amelyet 9,20 szerint készített, felhasználta. A szerző nem Palesztinában, hanem a perzsa birodalom eredeti részeiben élt, a susai királyi palota pontos leírását a francia ásatások mindenben megerősítették. Valószínűleg a perzsa uralom bukása után nemsokára írhatott, vagyis 330-300 között, mert egyrészt a perzsa szokásokat kitűnően ismeri és ismeretüket részben feltételezi, perzsa szavakat használ. Héber nyelve nagyon közeli rokonságot mutat Ezd. Neh. Krón. Könyveivel – másrészt azonban már Nagy Sándor korára vall az idegeneknek «makedóniai» névvel való jelzése (hasonlóan a keletiek szokásához, mikor minden európait franknak neveznek). A Babel-Bibel-harc korában Eszter történetét is babiloni mythosokból próbálták eredeztetni (Mordekaj = Marduk főisten, Eszter = Istar istennő, Haman = Homman, Babilon ősi ellenségének, Elamnak főistene, a purim-ünnep = az újév, zagmuk ünnepe, mikor az istenek sorsot vetettek az emberek jövendőjéről). Mardokeus neve theophor név, amely még a babiloniak idejéből való és nagyon gyakori volt, Eszter inkább perzsa név {Sitara = csillag). A mythologizáló irányt Eszter könyvénél is meghaladott álláspontnak tekinthetjük.
4. Jellemzés. A könyv célzata azonos Judithéval: Isten a legnagyobb veszélyből is kiszabadította népét, ha, mint Mardokeus és Eszter tették, hozzája fordul. Ez a célzat persze csak a csonkítatlan könyvből vehető ki, a megcsonkított könyv népszerű nemzeti könyv, amellyel a gójok elleni gyűlölet szítására visszaéltek. A könyv egyrészt Judith-hoz hasonlít: mindkettőben az ellenségen aratott győzelem, vér és halál szerepel, mindkettőben nő a főhős, aki így hathatós példakép lehetett a férfiak szemében a vallásért, nemzetért vívott harc idején. Másrészt Tóbiás-hoz hasonlít, mert Eszter is két párhuzamosan haladó cselekményt mond el, amelyeket mesteri kézzel sző egybe: Mardokeus külön cselekményét (összeesküvés felfedése, a király által való kitüntetése) és Eszterét. A kettő a befejezésben egyesül; a Gondviselés terve szerint ugyanazt a célt szolgálja mindkettő: népének megmentését.
|
vissza