III. AZ ÓSZÖVETSÉG TÖRTÉNETI IRODALMA 2. A fogság előtti kor általános érdekű történeti könyvei
1. A héberben Jehosua («Jahve szabadító»), a Vulg. Liber Josue című mű főtárgya Józsue korának leírása. Józsuet, az efraimita jellemes, derék harcost szemelte ki Mózes, hogy halála után a nép vezére legyen. Józsue hadvezér, nem törvényhozó és próféta, mint Mózes. Józsue a tizenkét törzzsel részben elfoglalja Kánaánt. A könyv Józsue halálával záródik. A vázolt események ideje tehát a Mózes kora után (XV-XIII. sz.) közvetlenül következő 30-50 év. 2. Józsue könyvének keletkezéséről a vélemények megoszlanak. A Wellhausen-féle iskola erre a könyvre is kiterjeszti kritikáját, a Pentateuchus-sal együtt keletkezettnek mondja Józsue részeit is: JE IX-VIII. század, Józsue D részei VII. század, P részei VI. század. Az első részben JE dominál, a másodikban P. A kritika azonban minden külső érv nélkül csatolja Józsuet a Pentateuchus-hoz, a könyv mindig különálló műnek számított. Az a belső «érv», hogy csak Palesztina elfoglalásával fejeződött be Mózes műve és ezért az erről szóló könyvet nem lehet önállónak tekinteni, természetesen semmit sem bizonyít, ha a Pentateuchus mózesi eredetét valljuk. Mózes ugyanis halála után történt dolgokat nem írhatott meg. Hasonlóképpen a Pentateuchus-kritikával együtt dől meg Józsue könyvének wellhauseni kritikája is. Józsue keletkezésének ideje nem állapítható meg biztossággal. A kérdés összefügg a szerzőség kérdésével. A zsidó (talmudi) hagyomány szerint maga Józsue írta a könyvet. Ezt a véleményt sokan elfogadták. Támogatja, hogy 4,23; 5,1.6 a héber szöveg szerint többes számban van írva («míg átmentünk ...» – «nem mutatta meg nekünk»); továbbá, hogy az események leírása oly élénk, hogy szemtanúra vall. Azután, hogy egyes kánaáni városoknak régi neve olvasható a könyvben, amelyek később más nevet kaptak, pl. 15,54 Kariath Arbe, később Hebron; végül, hogy Sir 46,1 Józsuet Mózes utódának nevezi. Ez a nézet azonban kénytelen feltételezni, hogy Józsue nagyon sok glosszát kapott későbbi korban.
Éppen ezért, mivel külső érv a könyv szerzőjéről nincs, a keletkezési időt a mű tartalmából kell megállapítani és az tulajdonképpen petitio principii, ha a Józsue kora utáni időkre vonatkozó adatokat glosszának mondjuk. F. v. Hummelauer S. J. (1903) éppen ezért Józsue keletkezésének idejét Józsue és Dávid kora közé teszi: a X. század előtti korba. A könyv ismeretlen szerzője ellenben Józsue korából származó feljegyzéseket is beledolgozott művébe. 3. Jellemzés. Józsue mint az ószövetségi történeti irodalom terméke, különleges célzattal van összeállítva. A szerző egyrészt Józsuet akarta bemutatni mint istenfélő férfiút, ezért eseteket beszél el, hogyan engedelmeskedett rögtön Istennek, mekkora csodák történtek vezetése alatt (átkelés a Jordánon, Jerikó bevétele, gabaoni csata); továbbá mint bátor hadvezért jellemzi, aki minden népet legyőzött és a földet szétosztotta. Másrészt pedig Jahve hatalmát és hűségét hangsúlyozza, aki minden ígéretét beváltotta, mikor az «Ígéret földjét» népének adta: neki is tehát hűnek kell lenni Istennel szemben. Józsue történeti hitelességét kétségbe vonni nem lehet, mert Józsue-korabeli forrásokból állította össze szerzője. Külső érv, hogy a palesztinai régi településeknek nevei Józsue könyvében ugyanazok, mint a III. Thotmes fáraó (1501-1447) által elfoglalt kánaáni városok. Az 1887-8-ban feltalált Tell-el-Amamai levelek mutatják (kánaáni kis fejedelmek levelezése az egyiptomi uralkodókkal), hogy Palesztina helyzete ugyanaz volt, amilyennek Józsue feltünteti, számos apró fejedelemségre oszlott. A XV. század óta ezek egyiptomi uralom alatt voltak, de ez már a XIV. század óta (XIX. dinasztia trónralépte) csupán névleges volt. Így Józsue könnyű szerrel foglalhatta el az országot, bár korántsem minden egyes részét, egyes helyek (pl. Bethsan, Jeruzsálem, Gazer) az őslakók birtokában maradtak, a szomszéd népek (filiszteusok, ammoniták, moabiták, edomiták) megmaradtak szintén és sok bajt okoztak még Izraelnek. A föld felosztását úgy kell érteni, hogy Józsue minden egyes törzsnek kijelölte határait; hogy részleteiben is magáévá tegye, arról a törzsnek magának kellett gondoskodnia, ami sok tekintetben a bírák korszaka alatt következett csak be.
A héber Sefer sofetim, Vulg. Liber Judicum, Bírák könyve elnevezését mint Józsue, főtárgyától kapta; a Szentírás ezen történeti könyve ugyanis a sofetim-ek korát tárgyalja. (Józsue idejétől a XI. század végéig). A sofetim (bírák) egész Izraelnek, vagy csak néhány törzsnek vezérei voltak; a legfőbb bírói és közigazgatási hatalom egyesült kezükben, ezért helyesebb volna a «kormányzó» elnevezés. Sufet (suffetes) volt Karthagóban is Livius tanúsága szerint, valamint egy ideig Tyrusban is FIav. Josephus szerint.
A könyv bevezetése a bírák korának politikai helyzetét és a nép vallási állapotát rajzolja meg: a nép a kánaániták bálványimádásába esik (baalim és Astarte kultusza, akiket magaslatokon, bamoth, sokszor emberáldozatokkal tiszteltek). A könyv azután sorra veszi a bírákat, akiket Isten külön meghív, hogy a népet nagy veszedelmekből kiszabadítsák. Othoniel Mezopotámia, Aod a moabiták, Samgar a filiszteusok ellen védi meg Izraelt. Debbora prófétanő és Barak bíró Azor királya ellen viselnek szerencsésen háborút. Gedeon a madianitákat győzi le Isten csodás segélyével. Fia, a sokszoros testvérgyilkos Abimelech követi, aki elesik. Thola és Jair birákat csak megemlíti. Jefte az ammonitákat győzi le. Mivel fogadalmat tett, hogy a győzelem esetén a legelső dolgot, amely eléje kerül házában, feláldozza, leányát ajánlja fel égőáldozatul, mert társnőivel az lépett véletlenül először elébe. Abesan, Ahialon, Abdon bírák neveit csupán feljegyzi a könyv.
2. A könyv keletkezésére nézve nyilvánvaló, hogy nem kortárs írta, mert 2-3 századra terjedő időről szól benne. Az is bizonyos, hogy legkorábban a XI. században írhatták, mert a bírákat addig az időig tárgyalja; nem beszél már Héliről és utódáról, Sámuelről. Ha ellenben azt kérdezzük, hogy legkésőbben mikor kellett meglennie, a vélemények szétágaznak. Egyesek szerint az asszír fogság idejébe (722 után) kell tenni a mű végleges megírását, mert nagyon meglátszik benne a «próféták történetszemlélete», azaz a vallásosan pragmatikus történetírás. Ez azonban nem keresendő csupán a próféták idejében, semmivel sem bizonyítható, hogy előbb nem volt meg. Az asszír fogság idejére utalna 18,30: «Jonathan és fiai papok voltak Dan törzsében az ország fogságának napjáig». Mások szerint Sámuel, Saul és Dávid korába kell tenni a könyv megírását: a XI. század második felébe. A valószínű (helyesebben: lehetséges) szerző a talmudi hagyomány szerint Sámuel. 3. Jellemzés. Bírák könyvre nyilvánvalóan több történeti feljegyzésből készült mű. Mutatja ezt egyes részek különböző nyelve, pl. Debbora éneke, Gedeon története régiesebb nyelvű stílusa különbözik Sámson történetének stílusától: Gedeonról pl. «az Úr szelleme megragadta őt». Sámsonról: «az Úr szelleme beléje ment vagy esett». – Az összeállítás meglátszik még 3,31-nél: Samgar bíróról szóló versnél, az előtte levő 3,30 Aod bíró haláláról szól; 4,1 az utána következő, pedig azt mondja: «az izraeliták újra rosszat tettek az Úrnak színe előtt, hiszen Aod meghalt». Nyilvánvaló itt 3,3I közbeszúrása. – De a szerző nem is írhatott volna feljegyzések nélkül több századot magában foglaló időről. A Bírák könyve célzatosan megírt történeti mű. Nem szándéka a bírák korának monográfiáját megírni, hiszen 6 bírót éppen csak megemlít. Pragmatikus vallási történet van benne: három csoportban a bírák korából példákat hoz fel arra, hogy ha Izrael bálványimádó lett, elhagyta Istenét, akkor Jahve rögtön büntette őt. Ha megtért, azonnal bírákat támasztott és csodásan is megsegítette népét. A három példacsoportozat elején ott van mindegyiknél az utalás, hogy Izrael a jótétemények ellenére nem Jahvenak, hanem a kánaánita bálványoknak szolgált. A könyv így a theokratikus szellemnek előharcosa. Történeti hitelességét azon kívül, hogy különböző kútfőkből állították össze, amelyek az illető korból származnak, történeti tárgyilagossága is biztosítja, midőn népének hibáit, erkölcsi fogyatékosságait (bálványimádás, erkölcstelenség, testvérháború) feltárja. A benjaminiták nőrablása Silo mellett, hol a frigysátor állott, már csak a szent hely tisztelete miatt sem kitalált, hanem valóban megtörtént esemény. Mint Bírák több helye mutatja a szerző vagy kútfői bizonyos közismert dolgokban a nép között fennmaradt hagyományra is támaszkodnak. Nem ingatja meg Bírák hitelét a könyv kronológiája. Ha a szereplő bírák éveit összeadjuk, 410 évig tartott a bírák kora. Ez egész bizonyosan sok. A megoldás csak a synchronisticus lehet: a bírák működési éveit nem szabad mind egymásután összeadni, hanem fel kell tételezni, hogy közülök sok egybeesik. Hiszen a legtöbb bíró csak egy-két törzs ura volt és ezért valószínű, hogy vele egyidőben más törzseknél más volt a bíró. Hogy már most mennyi ideig tartott a bírák kora, azt Bírákból magából már nem lehet kiszámítani, hanem attól függ, hogy az Egyiptomból való kivonulás éve melyik. Ha 1447, akkor 400 év, ha 1235, akkor 200 év.
Sámuel könyve, (Semuel) a zsidóknál 1518-ig egy egységes műnek számított, aminthogy eredete és irodalmi mivolta szerint az is. Ugyancsak egy könyv a Királyok könyve. A LXX mindkét könyvet 2-2 részre osztotta és egy kalap alá vette őket, az ólatin és a Vulg. Liber Regum I-IV. címen. Az idézés tehát különböző lehet: 1 Sám = 1 Kir; / 2 Sám. = 2 Kir; / 1 Kir = 3 Kir; / 2 Kir = 4 Kir.
Sámuel könyve nevét főhősétől kapta: a nagy prófétáról, Izrael utolsó bírájától, aki királlyá kente Sault, majd Dávidot. A könyv Sámuel próféta és bíró, Saul és Dávid király uralmáról beszél.
2. Sámuel könyve keletkezése vitatott probléma. A régi talmudi és rabbinisztikus felfogás szerint Sám.-t három próféta írta: Sámuel maga az 1 Sám 1-24 részt írta, a többi részt (25,1 Sámuel meghal) Gad és Nathan próféta. Némi valószínűséget nyer ez a feltevés, ha meggondoljuk, hogy 1 Krón 29,29 tényleg idézve vannak Sámuel, Gad és Nathan feljegyzései. 3. Jellemzés. Sámuel könyve fontos mű, mert Izrael történetének egy nagyjelentőségű sorsfordulójáról tájékoztat: a laza törzsi szervezetet királyság váltja fel. Palesztina a közlekedésnek természetes útja Egyiptom és Kis-Ázsia között, hol az asszír királyok, hol a fáraók birtokában volt. Sámuel korában: a XI. században és a következő száz évben mind a két hatalom gyenge és nem törődik Palesztinával. A szomszéd rokon népek: arámok (szírek: Damaszkus), moabiták, ammoniták, edomiták, filiszteusok a törzseket folyton szorongatták. Mihelyt azonban királyuk lett, megvolt a legszorosabb összetartozandóság és a választott nép történetének vonala egy századig magasra lendül. Sámuel könyvét célzatosan írták. Célzata hasonlít Józsueéhoz: ez is Jahve hűségét bizonyítja, aki minden ígéretét teljesítette. Jahve egyik speciális ígéretének beteljesülését tárgyalja: Gen 49,10: «Nem fog a fejedelmi jogar Judától elvétetni és az uralkodó, ki közepette van, míg el nem jő a silo («fejedelem», vagy «akinek ehhez joga van, aki küldendő», mindenképpen a Messiás). Az isteni szó beteljesedett: a Judából származó Dávid király elhivatása, utódai számára az örök trón ígérete megtörtént. Sámuel könyve tehát Dávidnak vallásos pragmatikával megírt történetét nyújtja, nem pedig a kornak egyszerű leírását, vagy Héli, Sámuel, Saul életrajzait. Az utóbbiaknak történetével csak Dávidra való tekintettel foglalkozik, Héli elvettetése Sámuel fellépését, Sámuel fiainak szereplése Saul megválasztását teszi szükségessé, Saulról azért ír, hogy érthető legyen Dávid megválasztásának szükségessége. Így világos előttünk, hogy Sám. miért nem ír meg egyébként puszta történetírótól feltétlenül megemlítendő dolgokat, mint Sámuel nyilvános szereplését, amelyet a bő születéstörténettel szemben mostohán tárgyal, egy-két filiszteus háborút hosszasan leír, másokat csak éppen hogy megnevez, nem mondja meg hány évig volt bíró Sámuel stb.
Irodalmi szempontból Sám. párját ritkítja. Különösen feltűnik benne az éles lélektani megfigyelés, mint az életből ellesett párbeszédek (pl. Anna és Héli főpap között), emberi vonások, következetlenségek rajza (pl. Dávid mint atya mégis megindítóan bánkódik fiáért, Absalomért). A mesteri jellemrajz, mely nagyszerűen tárja fel pl. Saul fokozatos romlását, a pompás megfigyelés a terjedő hír növekedéséről, mikor egy királyfit gyilkolnak meg és Dávid már valamennyinek lemészárlásáról hall. Erkölcsrajza kitűnő, a könyv célzatánál fogva inkább a vezető személyiségekkel foglalkozik. Kíméletlenül tárja fel pl. Dávid házasságtörését, férjgyilkosságát; Saul bűneit, öngyilkosságát; Amnon, Dávid fia megrontja nővérét, Absalom ezért megöli; Absalom lázadását. Mindenütt megfigyeli a bűn lélektani előzményeit. Elbeszélésének könnyen gördülő folyama nagyjából a kronológiai sorrendet követi. Sámuel könyvéhez hasonló történeti művet az ókori Kelet irodalma nem tud felmutatni, a száraz asszír-babiloni évkönyvek, vagy a meseszerűen megírt monográfiák (pl. az egyiptomi «Sinuhe menekülése») messze elmaradnak mellette; a történetírás hasonló magaslatára csak a hellén szellem tudott felemelkedni.
1. A könyv címét és egységes voltát már fentebb tárgyaltuk. A Királyok könyve Salamon uralmát és az ország kettészakadásától Jeruzsálem pusztulásáig Izrael történetét tárgyalja, vagyis körülbelül négyszáz évnek történetét mondja el. Az események elbeszélése a fogság idejébe nyúlik ugyan bele, de mivel még a fogság előtt is élő író írta, a mű a fogság előtti történeti irodalomhoz tartozik. A könyv első része (1 Kir 1-11) Salamon uralmáról beszél. Elmondja Dávid utolsó napjait (1-2), majd Salamon uralmát (971-929), aki uralmának 4. évében (968) Jahvenak templomot kezd építeni Jeruzsálemben. Uralkodása dicső, de az ő megtévelyedésével végződik. A második rész (1 Kir 12 - 2 Kir 17) az ország kettéválását, majd Juda és Izrael királyainak történetét mondja el. A harmadik rész (2 Kir 18-25) Izrael pusztulása után a megmaradt Juda további történetét és pusztulását (587) beszéli el. |
Roboam Abia Asa Josaphat Joram Ochozias Athalia Joas Amasias Azarias (Ozias) Joatham Achaz Ezechias Manasses Arnon Josias Joachaz Joakim Joachin (Jechonias) Sedecias |
929-913 912-910 910-870 870-849 849-842 842 842-836 836-797 797-789 789-738 751(738)-736 736-721 721-693 693-639 639-638 638-608 608 (három hónap) 608-598 598 (három hónap) 597-587 |
I. Jeroboam Nadab Baasa Ela Zambri Amri Achab Ochozias Joram Jehu Joachaz Joas II. Jeroboam Zacharias Sellum Manahem Phaceia Phacee (Pekah) Oseas |
929-909 909-908 908-885 885-884 884 (7 nap) 884-873 873-854 854-853 853-842 842-815 814-798 798-783 783-743 743 (hat hónap) 743 (egy hónap) 742-737 737-736 736-732 732-721 |
2. A Királyok könyve keletkezése. Kir. a Pent.-kritika túlzói szerint JE alaprészekből áll, amelyeket deuteronomista redaktorok dolgoztak át. Ennél egyszerűbben oldja meg A. Sanda a kérdést. Szerinte Kir. keletkezése elég világosan áll szemünk előtt. Nyilvánvalóan háromféle forrásanyagot használt fel a szerző: a) a királyi évkönyveket (Salamoné; Izrael és Juda annalesei, amelyekre harmincszor hivatkozik). Asszír-babiloni analógia szerint ezeket az évkönyveket naplószerűen vezették és politikai természetűek, aligha vallásos jellegűek lehettek. b) Prófétákról szóló monográfiákat; ilyenek létezéséről tanúskodik pl. 1 Krón 29,29. Ezekből alighanem hosszabb részleteket vett át szóról-szóra. Ilyen prófétai anyag: egy anonim próféta I. Jeroboam alatt (1 Kir 13), a siloi Achias története, Illés próféta, Achab király uralkodása alatt egy névtelen és Michacas próféta története, Elizeus próféta története, Izajás története Ezechias alatt. c) Saját tapasztalása, autopsia alapján írta le a II. 24., 25. fejezeteket. 24, 5 után Juda királyának évkönyveit többé már nem idézi. Ezekből a forrásokból állította össze a szerző a Királyok könyvét, valószínűleg Jeruzsálem pusztulása (587) után hamarosan; ezt még elbeszéli művében. 2 Kir 25,27-30 Jechonias király 37. évéről szól (561), ezt a részletet azonban alighanem fogság utáni átdolgozónak kell tulajdonítani, aki a könyvön néhány könnyen felismerhető változtatást eszközölt és egy-két glosszát adott hozzá. A szerző vagy maga Jeremiás próféta, vagy valaki az ő szűkebb köréből. Minthogy Kir. célzata nagyon gyakran szerepel Jeremiás próféta beszédeiben, a két mű ugyanazon függelékkel végződik (Jer. 52, 1-34 és 2 Kir 24,18-25, 30), sok stiláris és nyelvi megegyezés van köztük és Jeremiásra vall az ismételgetés, valamint a sokszor komor melankólia, mely mindkét könyvön (Jer és Kir). végigvonul.
3. Jellemzés. Kir. a választott nép monarchikus korát mondja el. Salamon uralma fénykora volt az izraelita országnak. Mikor szemét lehunyta, az ősi baj: a törzsek szétvonása létrehozta a kettős országot (929). A meghasonlás már 925-ben meghozta férges gyümölcsét, Sosenk fáraó végigrabolja Palesztinát (925-4) és a jeruzsálemi templomot is kifosztja. 743-722-ben az asszír veszedelem nagyon nő és Izraelt húsz évi agónia után meg is buktatja. IV. Tiglath-Pilesar (745-727) az asszír világbirodalom alapját veti meg. Izrael királyai adófizetői Asszíriának. Izrael utolsó királya, Phacee (Pekab) király megöletése után, Oseas, aki kezdetben Asszíriával tart, de elpártol tőle, mire IV. Salmanassar (727-722), illetőleg hadvezére és utóda Sargon (722-705) három évi ostrom után a fővárost, Szamariát, beveszi. Izrael népe az asszír fogságba került és soha többé nem állíthatta vissza államiságát (721). Ezenközben Achaz, Juda királya az izraelita-szír szövetkezés veszedelme ellen Asszíriával lép szövetségre, helyesebben hűbérviszonyba. Utódát, Ezechiast, Sennacherib asszír király (704-681) Jeruzsálemben ostromolja 701-ben, de isteni közbeavatkozásra (pestis) kénytelen elvonulni. Az asszír uralom fokozatosan gyengül; 612-benNinivét feldúlják a médek és a babiloniak. Elkezdődik az új-babiloni (chald) birodalom, amely Nabukodonozor alatt (604-562) Judának vesztét okozta. A judeai udvar ugyanis, ahelyett, hogy Babilonnal tartott volna, Egyiptommal próbált szövetkezni és emiatt Nabukodonozor 587-ben Jeruzsálemet elfoglalta és a népet a babiloni fogságba hurcolta. Íme ez az a kor, amelyet Kir. elénk tár! Ha most kérdezzük, milyen célzattal írta meg szerzője művét mint ószövetségi történetíró, láthatjuk, hogy célzata hasonlít Bír.-éhez: az Istentől való elpártolás, a bálványimádás a nemzet romlását okozta. Ezt a tételt bizonyítja, ennek kimutatására tárgyalja célzatosan a választott nép történetét. Műve ezért nem politikai, nemzeti történelem, hanem inkább vallásos pragmatikával átitatott didaktikus alkotás. Izrael történelme éppen ezért nem rekonstruálható egészében könyvéből, mert célzatának megfelelően nem törődik tisztán politikai dolgokkal, pl. Amri és II. Jeroboam fontos uralmáról alig beszél, hiszen ezek istentelen királyok voltak és mégis (egy ideig) virágzott alattuk az ország. Viszont célzatossága látszik abból is, hogy a jeruzsálemi templom, a törvényes és hivatalos állami istentisztelet helyének történetét szeretettel és bőven tárgyalja. A törvényes Jahve-kultusz folytonos hangoztatói, a próféták, is ezért szerepelnek annyit művében.
Kir. irodalmi szempontból korántsem versenyezhet Sám. könyvével, amelynek írója szintén különböző forrásokból merített, de ezeket nagyszerűen feldolgozta. Kir. írója nem ilyen tehetséges: művén a kompiláció jellegét nem tudta eltüntetni (világos példa 1 Kir 6,11-14; ez a betoldás a templomépítés folyamatos elbeszélését megakasztja). Néha még a szöveget sem változtatta meg, ezt mutatják az ő idejében már anakronizmusokká vált kifejezések (pl. 1 Kir 12,19: Izrael «a mai napig» elszakadt Judától, mikor Kir.-at írták, Izrael már 150 éve megszűnt lenni). Előadásmódja sematikus: ugyanazok a formulák kezdik és fejezik be egy-egy királyról szóló. 4. A Királyok könyve történeti hitelességét a célzatosság nem szünteti meg, hiszen ez csak az anyag kiválasztására vonatkozott, amit elmondott, azt hűen mondotta el; ezt már a szerzőnek emelkedett erkölcsi álláspontja is biztosítja. Forrásai, mint láttuk, elsőrangúak voltak. Már Flav. Josephus és Eusebios, caesareai püspök, hogy a szent könyvek tekintélyét védjék, hivatkoztak a keleti történelemnek az ószövetségi könyvekkel való megegyezéseire, de csak Berosos (Babilónia), Menander (Fönícia), Manetho (Egyiptom) hellenista műveit idézhették. Manap a régi Kelet feltárása után egyiptomi, asszír és babiloni egykorú kútfők igazolják a Kir.-ban elbeszélt események történetiségét. Így pl. Sosenk fáraó palesztinai hadjáratairól a karnaki templom déli falán levő felirat és ábrázolás tanúskodik. Amri izraelita király nagyságát jelzi az a tény, hogy még egy század múlva is mat vagy bet Humri (Amri földje vagy háza) volt Izraelnek asszír elnevezése. Achab és Szíria szövetségét igazolja III. Salmanassar monolithja, amely elmondja, hogy a karkari csatában (854) hogyan állott neki ellen Ahabbu és Damaszkusz. Menahem IV. Tiglathpilesar adófizetőinek listáján szerepel. Pekah megöletéséről ugyanő megemlékezik, éppúgy mint Ozeásról, aki már csak az asszír uralkodónak köszönhette uralmát. Szamaria elestéről a Sargon khorszabadi palotája falán talált évkönyvek emlékeznek meg; a fővárosból 27.290 embert vitt fogságba. Jeruzsálem 701-iki ostromát Sennacherib a Taylor-féle agyagprizmán beszéli el. A Kir. könyvének kronológiája sok fejtörést okozott, mert bár minden király uralkodásának évszámát pontosan közli, Juda és Izrael, valamint az asszír-babiloni számítás első tekintetre eltér. Szent Jeromos a látszólagos lehetetlenség miatt Kir. kronológiájának kutatását «non tam studiosi quam otiosi» ember dolgának tartja. Nagyon sok erre irányuló kísérlet végre is relatív sikerrel járt, az újabb kutatások eredményei már nem állanak nagyon távol egymástól.
|
vissza