A kereszténység olyan vallás, mely azt követeli, hogy követői mindennapi életüket, felfogásukat, viselkedésüket radikálisan megváltoztassák, és e vallás útmutatásai, Isten parancsai szerint rendezzék be. Ha ez sikerül nekik, olyan szellemiség hatja át lelküket, irányítja életüket, mely egész környezetükkel való kapcsolatukat meghatározza. És ez a kapcsolat a mai korban mindennek mondható, csak nem ideálisnak. Egy olyan világban, ahol Isten helyét az ember vette át, törvényszerű, hogy egy – hithű – katolikus a többiek szemében még „jó” ember sem lehet. Egyrészt állandó szemrehányás vagy kihívás környezete számára, másrészt meggyőződése miatt kifejezetten rossz, már-már gonosz ember benyomását kelti embertársaiban. Az első évszázadokban a rómaiak a Krisztust-követőkről terjesztett tévhitek miatt iszonyodtak a keresztényektől, korunk újpogányai csaknem hasonló borzadállyal fordulnak a még katolikusnak maradtak felé, éppen azért, mert ezek életüket katolikus hitük követelményei szerint rendezik be. Ahogy a rómaiak nem értették, hogyan lehet akár az életet is feláldozni egy bizonyos Istenért, a mostani ember azt nem érti, hogyan lehet bármilyen szellemet, Istent, és annak parancsait elé helyezni az embernek. Mai szemmel úgy tűnik, hogy az egyik legjelentősebb különbség az akkori és a mostani helyzet között abban áll, hogy amíg az akkori keresztények „megtalálták” egymást, vagyis mindenhol, ahol éltek, közösséget alkottak, addig a mai csekély számú katolikusnak – éppen elenyészően csekély száma miatt – szinte nincs hova fordulnia – következésképpen magára marad, és így – még akkor is, ha ma már akad olyan hely, ahova igazi katolikus szentmisére járhat – egyedül kell lelkileg-szellemileg elviselnie az őt körülvevő utálatot, megnemértést.
Hogyan jön létre egy valódi közösség?
Az interneten nemrég megjelent egy cikk: „Én Pius-barát vagyok címmel”. Ebből származik az a gondolat, hogy az Egyház történetében csak a szektákba tartozókat nevezték el vezetőjükről (pl. ariánusok, manicheusok stb.), a többiek egyszerűen katolikusok voltak. Vagyis a helytelen lefebvrista, lefebvriánus jelző már önmagában egy szektához való tartozást jelöl (és kifejezi az így megszólaló véleményét a Pius közösségről). Ugyanakkor az ilyesfajta elnevezés valami másra is rávilágít: nevezetesen arra, hogy a szóban forgó közösséget valaki alapította, nem úgy magától, esetleg közös akaratú, sorsú vagy szellemiségű emberek által jött létre. A katolikus szellemiség – mely többek között arra tanít, hogy „ha megütik a bal orcádat, nyújtsd oda a jobbat”, „ne csak azokat szeresd, akik jót tesznek veled, hanem az ellenségeidet is”, „ne hazudjál, ne lopj, ne kívánd a másét”, „hozzál áldozatot, gyakorold a lemondást”, „tűrd türelemmel és alázattal a bántást, a szenvedést”, de legesleginkább „csak az egy Istent imádd és neki szolgálj” – csak akkor tud fennmaradni, egyáltalán szélesebb körben létezni, ha hatalmon van, vagyis átitatja a társadalmat, vagy pedig, ha üldözést szenved, vagyis vártanúkat, hősöket terem. A katolikusság tanításánál, küldetésénél, üzeneténél fogva teljesen alkalmatlan arra, hogy csak úgy meglegyen a többi mellett, hogy egy legyen a sok közül, egyáltalán hogy hívei hitük feladása nélkül egyszerűen csak úgy létezzenek a máshitűek, ma leginkább a megrögzött ateisták között, akiktől a szellem, az Isten létének fogalma távolabb esik, mint a rómaiaktól annak idején a názáreti szegény zsidó vallása.
Ha a lelki élmény nem tud kifejezésre jutni, akkor elsorvad, majd idővel teljesen eltűnik, írja Schütz Antal. Katolikusnak maradni akkor, amikor a katolikus hierarchia összes tagja, elsősorban Krisztus földi helytartója, szünet nélkül és bármilyen áron csak a másvallásúakkal való jó kapcsolatokat ápolja, csak az emberi jogokról és a szociális problémákról prédikál, úgy gondolom, emberfeletti teljesítmény. A honlap „A cionizmus kialakulása” című cikke azért nagyon tanulságos és tanulmányozásra érdemes, mert számos megállapítása nemcsak a zsidókra, de minden más vallás híveire érvényesek. Az emancipált világban vallásának előírásait, szokásait, sőt parancsait egyre gyakrabban megszegő ember, különösen fiatal, törvényszerűleg elveszti vallását, hitét s végül identitását. És ez történik akkor is, ha vallásának vezetőire nem tud többé büszkeséggel, bizalommal felnézni. A hivatalos katolikus hierarchia Canossa-járásainak, ökumenikus párbeszédeinek, a többi vallásnak hízelgő, a világhoz dörgölődző magatartása a hívek lelkében, vallási meggyőződésében óriási, soha helyre nem hozható károkat okoz. Ha egy hatalmas ország első számú egyházi képviselője a televízió nyilvánossága előtt mindenféle következmény nélkül tagadhat egy alapvető katolikus dogmát, miért kell csodálkoznunk, ha egy kis magyarországi falu plébánosa ilyen tanítással mérgezi a templomba járó lelkeket (idézet egy olvasói levélből): „Vasárnap arról szólt a szentbeszéd (NOM-os naptár: Jn 15,1-8 alapján), hogy ahhoz, hogy Isten szeretetében maradjuk az ég világon semmit sem kell tennünk. Az evangéliumi szakasz következő mondatából: »Ti már tiszták vagytok a tanítás által, amelyet hirdettem nektek«, vonta le a plébános a fenti konzekvenciát. Csak azt felejtette el mondani, hogy Jézus tanításában a bűnbánat és a parancsok megtartása van benne. Ezután azért emelt szót, hogy nekünk Isten szeretetéért sem templomba nem kell járnunk, sem jót nem kell tennünk, sem a bűnt nem kell kerülnünk, mert Isten mindenkit szeret, nekünk ezt csak élveznünk kell. – Miután hazamentem, elolvastam az aktuális evangéliumi szakaszt, és a 10. versben azt olvastam, hogy: »ha megtartjátok parancsaimat, megmaradtok szeretetemben, mint ahogy én is megtartottam Atyám parancsait, és megmaradok az ő szeretetében«. Tehát az Isten szeretetében való megmaradáshoz mégiscsak szükséges a parancsolatok megtartása.” Ha a pápa, illetve az Egyház többi vezetője a hit rendbetételére, tisztaságának megőrzésére, a pápai utasítások betartatásának ellenőrzésére csak századannyi fáradtságot fordítana, mint a vallások közötti párbeszéd és harmónia fenntartására, nem rohadna szét lassan minden a hivatalos Egyházban, ahol – a hagyományos tanok és erkölcsök hirdetésén kívül – már mindenki azt hisz, azt hirdet, ami neki tetszik. Ez mára a „zsinati szellemet” követő (habár ennek létét újabban tagadó, de legalábbis megkérdőjelező) hivatalos katolicizmus állapota. És milyen a tradícióé? Amikor Magyarországon az úgynevezett rendszerváltás zajlott, a színészek között elterjedt az a mondás, hogy annak a falnak a lebontásával, melynek évtizedekig nekifeszültek, az orrukra estek. Azt már nem tették hozzá, pedig a fenti mondás csak így teljes, hogy ez csak azokra volt érvényes – még akkor is, ha ők alkották a túlnyomó többséget –, akik nem valamiért, hanem csak valami ellen harcoltak. Akiknek elveik voltak – bár igen kevesek –, azok nem estek el, azok továbbra is tudták, hogy mit, miért és hogyan akarnak csinálni (még akkor is, ha ettől kezdve, a nagy szabadságban valójában már semmit sem engedtek nekik tenni).
A Pius Közösség egyik papja, Steiner atya szentföldi útleírásában beszámolt a jeruzsálemi ortodox zsidónegyedben tett látogatásáról. E negyedben azok a hithű zsidók élnek, akik mindenben ragaszkodnak vallásuk előírásához, és hogy azokat gyakorolni is tudják, inkább lemondanak minden állami segélyről, és tökéletesen elkülönülnek a világtól. Ők persze megtehetik ezt, mert templomuk lerombolásával megszűnt a központi tekintélyük, megszűnt az a tekintély, mely alá vallásuk szerint feltétlen tartozniuk kellene.
Tehát az Egyház akár hivatalos, akár hagyományhű részét nézzük, mindkettőben e világ egyik legnagyobb rákfenéje, azaz a nagy egyéniségek, az igazi pásztorok hiánya a legszembetűnőbb, és egyúttal a legnagyobb bajok okozója. Ennek hatására a hivatalos oldalon nemcsak a fegyelem, az erkölcs, de a hit is elzüllik, ami a korhadást egyre gyorsuló tempóban hajtja előre. A tradíció ugyan őrzi a hitet, hiszen ebben áll létének alapja, és az elmúlt évtizedek ezt keményen belenevelték, de szerkezetében, közösségi életében egyre gyengül, mely jelenleg a vegetáláshoz, a lassú beletörődéshez, idővel azonban itt is a leépüléshez vezet majd.
A végső idők ismérveit maga Jézus sorolta fel a tanítványoknak: a hívek magukra maradása nem volt ezek között. Ugyanakkor Jézus ilyet is mondott: „Az Emberfiának eljövetele úgy lesz, mint Noé napjaiban történt. A vízözön előtti napokban ettek-ittak, nősültek és férjhez mentek, mindaddig a napig, amíg Noé be nem ment a bárkába, és nem kaptak észbe, amíg el nem jött a vízözön s el nem sodorta valamennyit. Ugyanígy lesz az Emberfiának eljövetele is.” (Mt 24,37-40) Az Ószövetségből viszont tudjuk, hogy a bűn elharapódzásakor Isten nem azt mondta Noénak, hogy hirdesd az igazságot, térítsd meg az embertársaidat, küzdj az igazságtalanságok, a bűn ellen, próbáld megelőzni, elhárítani az ítéletet, hanem azt, hogy építs bárkát magadnak és a tieidnek, szűk családodnak, és mentsd meg magadat velük.
De mit tehet az ember egyedül? Mi akkor a tennivalónk és a vigaszunk? Talán elsősorban annak a tudatnak ápolása, hogy Isten azzal, hogy a világra szólított bennünket, csalhatatlanul megmutatta, hogy nagyon szeret bennünket, és azt akarja, hogy egykor Nála legyünk. Ennek a szeretetnek tudatában igyekezzünk Hozzá eljutni, ne úgy, ahogy a béresek ma tanítják, hanem úgy, ahogy ennek módját a Jó Pásztor egykor elmagyarázta.
E cikkel kapcsolatban lásd a következő írást:
|
vissza