Régen váltott ki ekkora visszhangot egy hittel ellentétes kijelentés, mint Zöllitsch érsek utolsó interjúja. Úgy látszik, ez már a hivatalos egyháziaknak is sok volt, mert a bírálók között olyan nevek is szerepelnek, mint a németországi nuncius és a kölni érsek, Meisner bíboros. Az előbbi azt mondta, hogy az elvált újraházasultak esetében az Egyháznak a tanítása világos, és ebben nem is várható semmiféle változás, míg az utóbbi elsőként azt szögezte le, hogy Zöllitsch érsek csak freiburgi érsekként és nem a német püspöki konferencia elnökeként fogalmazta meg véleményét, és ezt a médiának hangsúlyoznia kellett volna. Az interjú tartalmával kapcsolatban Meisner bíboros (aki II. János Pál pápa nagy híve és barátja volt, és mint ő, a tradíció ellenzője, de az erkölcs védelmezője; ő volt az, aki nemrég nyilatkozta, hogy semmi értelmét nem látja, hogy a kézbeáldoztatást megtiltsa, és hogy soha nem fogja celebrálni a régi misét) kifejtette, hogy „a házasság felbonthatatlan és az is marad.” .. Ez nem az Egyház hóbortja. A házasság azért felbonthatatlan, mert „a házasság Krisztus az Egyház és ezáltal a világ iránti felmondhatatlan odaadásának valóságos reprezentánsa”. Ez adja meg a házasság méltóságát, szépségét és nehézségét. Egy harmadik, világi hozzászóló pontról pontra megkritizálta Zöllitsch érsek kijelentéseit. A német államfőről mondottak különösen felháborították, hiszen Christian Wulff államfőről köztudott, hogy megcsalta feleségét, majd egy fiatalabbért elhagyta. Az elhagyott, megcsalt nővel kapcsolatban az érsek nem követelt semmilyen „irgalmasságot”, mint ahogy a sok válás miatt szülők nélkül maradt gyermekeknek sem. Persze a felháborodás az újkatolikusok részéről kissé álságos, hiszen Zöllitsch érsek valójában nem csinált mást, mint amit a mai katolikusok túlnyomó többsége, klerikusok és laikusok egyaránt: újhitét vallotta meg. Ez az újhit Isten helyébe az embert helyezte, ezért legfőbb parancsának – teljesen logikusan – az emberek iránti evilági, azaz tisztán materiális irgalmasságot, elnézést tette meg. Az újhit, melynek a mai katolikus egyházban a legkisebb, a világ legeldugottabb falujától, a legnagyobb római bazilikáig hódolnak, szinte semmit nem tud, semmit nem hirdet az embernek Istennel szembeni kötelezettségeiről, hanem csakis a vélt jogairól. Ahogy Nyíró József hitehagyása elején megfogalmazta: eddig az embereknek beszéltem Istenről, mostantól Istennek beszélek az emberekről, hogy mit adjon nekik, mert milyen nagyszerűek és szerencsétlenek ők.
Eligazodásunkat – ahogy Molnár Tamás hangsúlyozza – megint csak az segíti, ha elsőként a fogalmakat tisztázzuk. Azt kell tehát mindenekelőtt megvizsgálni, mit is jelent az a fogalom, hogy vallás:
Ezek szerint minden vallásnak megvan az istene, akit imád, akinek engedelmeskedik, akinek akaratát teljesíti. A katolicizmusnak az istene az egyetlen Isten, az újkatolicizmusnak pedig az ember. A katolicizmus először Istenre néz, és azt teszi, amit Ő parancsol. És mivel Isten azt parancsolja, hogy az ember szeresse felebarátját, ezért szereti felebarátját.
Az újkatolicizmus istene az ember. A legjobb bizonyíték erre, hogy szinte soha semmikor nem beszél Istenről, különösen nem az Ő parancsairól, hanem csakis az emberről, akire mindig tekintettel kell lenni, akit mindig szeretni kell, és akinek csak azért kell Jézusról beszélni, hogy meglássa, Jézus is szereti őt. (Lásd a média-pap beszédeit, tetteit, nyilatkozatait.) Ezek után természetes, hogy a vallásos újkatolikusnak az új istennek, az embernek mindent alá kell vetnie: Isten parancsait, az Egyház parancsait, a természet parancsait, egyáltalán mindent, ami az ember állhatatlan természetének, kisebb vagy nagyobb bűnös vágyainak a kiélésében az útban áll.
Már csak az a kérdés marad hátra, hogy az ember lustasága, kényelemszeretet, pénzsóvársága mellett miért szereti mégis jobban az újvallást, mint a régit? Nos, azért, mert a látszólagos önfeláldozás, jótékonykodás ellenére ez a sokkal-sokkal könnyebb. Ha a felebarátaink materiális megsegítésére valamit áldozunk saját javainkból, akkor ezzel elaltatjuk lelkiismeretünket, mely azt követeli, hogy teljesítsük Isten akaratát, tűrjük el, ha szellemi vezetőink, a papok azt követelik tőlünk, hogy tartsuk be Isten parancsait. 2011. szeptember 5. |
vissza