A felszabadítási teológia Dél-Amerikából indult ki az 1960-as években, s az váltotta ki, hogy a kontinens szegényei mind elkeserítőbb körülmények közé kerültek. A nincstelenek körében munkálkodó misszionáriusok és papok ráébredtek, hogy a katolikus egyház által rájuk hagyományozott hittani súlypontú teológia nem alkalmazható ebben a helyzetben, s helyette valami mást, valami hasznavehetőbbet követeltek.
A dél-amerikai felszabadítási teológusok szinte kivétel nélkül római katolikusok voltak, s az 1980-as években kivívták a Vatikán bírálatát, amiért fogékonynak mutatkoztak a marxizmus eszméi iránt. A felszabadítási teológia ebben, s nem az eljövendő világban keresi a társadalmi igazságosság és változás útjait. Ebben a tekintetben a felszabadítási teológia magán hordozza a Jürgen Moltmann képviselte új eszkatológia nyomait. Mérföldkő volt a felszabadítási teológia és egyúttal Latin-Amerika történetében a kontinens római katolikus püspökeinek 1968-as kongresszusa a kolumbiai Medellínben. Ez a kongresszus önkritikus módon megállapította, hogy a katolikus egyház gyakran a térség elnyomó hatalmait támogatta, és kijelentették, hogy a jövőben a szegények, a kizsákmányoltak oldalán fog állni.
A felszabadítási teológia következőkben foglalható össze: 2. A teológia nem kívülálló és nem is lehet az a társadalmi eseményekben vagy politikai cselekvésekben. „A teológiának abba kell hagynia a világ értelmezését, és el kell kezdenie megváltoztatni azt.” (Bonino) Míg a klasszikus nyugati teológia a cselekvést az elmélet eredményének tekintette, addig a felszabadítási teológia felcseréli a sorrendet: a cselekedet az első és azt követi a kritikai reflexió.
A felszabadítási teológusok és e teológia hívei számára a marxizmus a „társadalmi elemzés eszköze” (Gutiérrez), mely által tapasztalatot szerezhetnek Latin-Amerika jelenlegi társadalmi helyzetével kapcsolatban, és amelynek segítségével a szegények szörnyű helyzete orvosolható.
A felszabadítási teológia igyekezett azonossá tenni az üdvösséget a felszabadítással, és az üdvözítés társadalmi, politikai és gazdasági vonatkozásait emelte ki. Az irányzat különös hangsúlyt fektet a „strukturális bűn” fogalmára, megjegyezve, hogy nem az egyén, hanem a társadalom romlott meg és igényel megváltást. A szegények szenvedését nem a szenvedésbe való passzív beletörődésként mutatja be, hanem mint részvételt abban a harcban, amit Isten a világban meglévő szenvedés ellen vív – ebben a harcban Isten közvetlenül szembesül a szenvedéssel.
Németországban különösen Joseph Höffner utasította vissza a felszabadítási teológiát szociológiai és természettudományi érvekkel, és helyette a római-katolikus Egyház szociális tanítására való határozottabb odafigyelést követelte. Joseph Ratzinger bíboros mindennemű politikai teológia ellen érvelt és bírálta, hogy az Egyháznak mint hatalmi faktornak pusztán szociológiai megítélése elvéti az Egyház igazi célját, nevezetesen azt, hogy az embereket meggyőzzék a Jézus Krisztus igazságában való bizalomról. [Én eddig azt hittem, hogy az Egyház igazi célja Isten dicsőítése és a lelkek üdvözítése.] Ratzinger bíboros véleménye szerint a felszabadítási teológia jövőbeli diktátoroknak szolgál ugródeszkául. [Lásd Lugo ex-püspök, ex-államfő szégyenletes esetét Paraguayban.] Többek között azt is vádat is felhozta, hogy a felszabadítási teológia nem más, mint a marxizmus keresztény köntösben, és olyan szocialista társadalmi modellért küzd, mely nem egyeztethető össze a teremtés rendjével. 2007-ben [tehát már XVI. Benedek pápasága alatt] újra megnőtt a feszültség az egyházi hierarchia és a felszabadítási teológia között, amikor a Hittani Kongregáció kiadott egy notifikációt, melyben elítélte Jon Sobrino felszabadítás-teológiai krisztológiájának jelentős aspektusait. Ezen kívül 2009 decemberében a pápa öt brazil püspök előtt beszédet mondott, melyben „a felszabadítási teológia néhány csalóka elvéről” beszélt. A pápa kritikája valószínűleg Luiz Carlos Eccel, Caçador jelenlevő püspökének szólt, aki 2007-ben pásztorlevelében ezt írta: „Aki a felszabadítási teológiát elveti, az Jézus Krisztust veti el, mert minden teológia vagy felszabadító, vagy nem nevezhető teológiának.”
2012. július 26-os hír:
(Az első fotón Gustavo Gutiérrez latin-amerikai teológus, akinek könyve után a felszabadítási teológia a nevét kapta, és aki ebben a könyvében azt vallotta, hogy a kizsákmányolás elleni harc kifejezetten az üdvözülés része, és a szabadulás három fokozatra oszlik: eszerint a bűntől való megszabadulás – a vallási értelemben vett megváltás – csak a politikai és a gazdasági szabadság kivívása után következhet. Feltéve: 2012. július 27. |
vissza