Január elejére előadást szerveztem a homeopátiáról, és mivel e témájú honlapomat elég sokan olvassák (amire a hozzám érkező számtalan levélből lehet következtetni), és az előadást elég sok helyen meghirdettük, arra számítottam, hogy legalább 20-30 ember eljön. Nos, e számnak csak a töredéke jött el, viszont ők mind felkészültek, elkötelezettek, képzettek, érdeklődők, nagyon lelkesek és személyes gondjaikat megbeszélni akaró olvasók voltak. Olyanok, akik a honlapomat napra készen tanulmányozzák, és amennyire tudják, az ott leírtakat már alkalmazzák is. Azok, akikért egyedül érdemes egyáltalán bármit is csinálni. Ezért aztán a találkozó a tervezett előadásból gyümölcsöző eszmecserébe ment át, az eljöttek örültek, hogy csak annyian voltak, hogy mindegyikük panaszát legalább nagyjából megvitathattuk. Nekem természetesen lényegesen nehezebb és fárasztóbb volt ez a találkozó, mint lett volna egy előadás, melyben az alapoktól kiindulva általánosságban adhattam volna elő a homeopátia lényegét. Ehelyett konkrét panaszokra kellett a konkrét megoldásokat megadnom, ami sokkal nagyobb figyelmet, koncentrációt igényelt tőlem, mint egy személytelen előadás. A végén minden eljött elégedett volt, örült, hogy hasonló érdeklődésű, lelkes emberekkel találkozhatott, beszélgethetett.
Bár mindezeket tudtam, mégis kényelmetlenül éreztem magam. Szégyenkeztem a látszólagos balsiker miatt. Aztán feltettem magamnak a következő kérdést: Jobban érezném magam, ha nem hatan, hanem húszan jöttek volna el? A válaszom ez volt: Igen, jobban érezném magam, akkor nem szégyenkeznék.
Megrendítő volt Williamson püspök úrnak január 12-i kommentárja, melyben ezt írta: „Természetesen Lefebvre érseknek is megvoltak a maga gyengéi, melyek – ha szabad ezt mondani – a közösség mai nehézségeiben tükröződnek vissza.” Bizonyára nagy lelki küzdelmébe került, hogy Lefebvre érsekről leírhassa e mondatot. De nyilván csak most fedezte fel, hogy azok a bajok, melyek a jelenlegi válsághoz vezettek, a Pius Közösségben a kezdetektől megvoltak. E hibák egyik legnagyobbika a mennyiségre, és nem a minőségre való törekvés. Maeßen atya mesélte, hogy Lefebvre érsek szenvedélye az volt – amit aztán elsőnek Schmidberger atya, aztán mind a többi pap követett –, hogy kápolnákat, priorátusokat alapítson, szenteljen. Ezért mindig újakat és újakat alapított.
Pedig Jézus kifejezetten ennek az ellenkezőjére tanított. Arról beszélt, hogy követőinek kovásznak és sónak kell lennie, nem pedig édességnek. Ő nem félt attól, hogy olyanokat mondjon, ami nem tetszett a hallgatóságának, sőt, minél komolyabbá vált a helyzet, annál inkább mondott olyan súlyos dolgokat, melyek miatt egyre többen hagyták el, mert „megbotránkoztak szavain”. Az igazság nem tetszhet soha a többségnek. A katolicizmus – éppen, mert igazság – terjedésének ez a „normális” üteme! Azáltal, hogy a Piuszos – a hivatalos egyházénál sokkal zártabb – közösségekben az a politika terjedt el, hogy a pap nem mond semmi olyat, ami valakinek nem tetszhet, amin bárkit megbotránkoztathatna, a „hívőlét” színvonalát az évtizedek alatt vészesen megrontotta. 40 évvel ezelőtt, a kezdetekkor a katolikus hívek legjobbjai csatlakoztak hozzájuk. Ők maguktól tudták, mert hozták magukkal, hogy miben áll a katolikus életvitel, ezért őket nem kellett erre nevelni. Csakhogy ez a generáció mára kihalt, és az újakat soha senki – mert az ugye, kényelmetlen – nem tanította meg erre. Az eredmény a szemünk előtt válik ma láthatóvá.
Mikor gondolataimat egy papnak elmeséltem, ő így reagált: Igen, minden pap azt nézi, hányan jöttek el a miséjére. 2013. január 27. |
vissza