Számunkra, katolikusok számára a helyzet egyre átláthatatlanabb lesz, sőt, mondhatnánk kétségbe ejtőbb. Az évek során valahogyan mindenki tudomásul vette, hogy Péter trónján modernisták ülnek, és keresett magának valamilyen magyarázatot ehhez. És ekkor ez az első dupla-pápa-év, melyet most zártunk, megint egészen új kihívás elé állított bennünket, és még az egyébként kipróbált pápahűeket is hirtelen szedisvakantistává változtatta. A jócskán elképesztő helyzet, melyet Ratzinger pápa visszalépése – illetve nem-visszalépése, látszat-visszalépése vagy részbeni visszalépése, vagy hogyan nevezzük? – és utódának, Bergoglio-nak kissé fura személyisége idézett elő, még az elismert egyháztörténészeket és vatikáni szakértőket is nem kis probléma elé állította. A Ratzinger-visszalépés egy éves évfordulója alkalmából sokan emlékeztek arra a villámcsapásra, ami azon az elgondolkodtató napon becsapott a Szent Péter bazilikába, mintegy szimbólumaként annak, ami aznap valójában történt. Pápai dupla-fő
Roberto de Mattei 2014. február 11-i cikkében, melynek a „Motus in fine velocior” címet adta, arról írt, hogy 2013. február 11-e valóban történelmi jelentőségű dátum volt. XVI. Benedek bejelentését „Angelo Sodano bíboros-dékán szavai szerint »mint derült égből a villámcsapást« fogták fel, és a villám képe, mely még ugyanezen a napon valóságosan is becsapott a Szent Péter bazilika kupolájába, az egész világot bejárta.”
Paul Badde [az a vatikáni újságíró, aki a lemondás után azzal nyugtatta az olvasókat, hogy a lemondás nem jelenti azt, hogy ezután két fehér ruhás ember fog a vatikáni kertekben sétálni, mert Ratzinger mind a ruháját, mind a nevét leteszi és valamilyen eldugott kolostorba vonul távol a világtól – majd, amikor nem ez történt, lassan, de biztosan beállt azok közé, akik a két fehér ruhás alak közös programjait nagy lelkesedéssel üdvözölte] is emlékeztetett a Figaro-ban megjelent, jellemző című – „Egy forradalmár visszalépése” – cikkében a 2013. február 11-i villámcsapásra. Ez szerinte is e lépés hallatlanságára, forradalmiságára utalt. Ratzinger ugyan széttörte a halászgyűrűjét, de nem adta vissza pápanevét. Badde írja: „2013. február 11-e óta a pápai hivatal ezért már nem az, ami előtte volt. Azért a katolikus egyház fundamentuma marad. De ezt az alapot XVI. Benedek tartósan és visszamenőleg megváltoztatta, és ezt annyira szuverén módon tette meg, mint ahogy V. Károly cselekedett, amikor 1555. október 25-én Brüsszelben a föld leghatalmasabb birodalmának koronájáról lemondott.” Armin Schwibach [római egyetemi professzor, aki többek között a kath.net-nek tudósít, ott jelennek meg „Ferenc gyöngyszemei”-ként elhíresült rajongó beszámolói Bergoglio beszédeiről] visszapillantásában 2013. február 11-ét „az egyháztörténet felülmúlhatatlan napjának” nevezi, „éppenséggel egy különleges, egyszeri esemény napjának”. Megemlékezik Benedek 2013. február 27-én az általános audiencia alkalmából mondott utolsó katekizmusáról, melyben ő a „Péteri szolgálatot” egy „mindig” és „örökre” gyakorolni szükséges szolgálatnak nevezte, majd e szavakkal idézi Ratzingert: „Nincs visszavonulás a privát életbe. Döntésem, miszerint lemondok a hivatal aktív gyakorlásáról, nem veszi vissza ezt a hivatalt. Nem térek vissza a privát életbe – egy életbe utazásokkal, találkozásokkal, fogadásokkal, előadásokkal stb. [Hihetetlen! Egy 86 éves pap privát életének nem kellene inkább imából, vezeklésből, az örök életre való felkészülésből állnia? Hogyan juthatnak egyáltalán eszébe ilyen szavak, mint »utazások«, »előadások«, »fogadások«? És még ezt az embert állítják be ma az igaz hit védelmezőjének!] Nem megyek el a kereszttől, hanem a magam módján maradok a megfeszített Úrnál. Nem viselem már többé az egyház vezetése számára a teljhatalmat, de az ima szolgálatában úgymond Szent Péter szűkebb körében maradok.”
Ezzel a témával foglalkozik Antonio Socci vatikáni szakértő is, aki Bergoglio új argentin útlevelével kapcsolatban arról spekulál, hogy Bergoglio talán nem is akar „Ferenc pápa” lenni, hanem inkább Bergoglio akar maradni, míg Ratzinger nem akar újra Ratzinger lenni, hanem „XVI. Benedek” akar maradni. Még azt a kérdést is felveti, hogy Ratzinger visszalépése nem lehet-e kánonilag érvénytelen, és ezzel bizonyára sok „konzervatív” katolikus szívéből beszél, akik semmit sem kívánnak jobban, mint hogy visszakapják az ő „Ratzinger pápájukat”.
Mivel Urunk Jézus Krisztus csak EGY, és ezért Egyházának a földön szintén csak EGY helytartót hagyott hátra Szent Péter és az ő utódainak alakjában, világos, hogy egy ilyen dupla-főjű intézmény nem felel meg többé az Urunk alapította Egyháznak. Még a vaknak is látnia kell most, hogy a „zsinati egyház” nem a katolikus Egyház. Ebből az egész afférból ez a döntő desztillátum, nem pedig az a kérdés, vajon a Ratzinger-visszalépés egyáltalán érvényes volt-e, és akkor most ki az igazi pápa. Két püspök-vonal De ezzel még nincs vége a zűrzavaroknak. „Megverem a pásztort, s elszélednek a nyáj juhai.” (Zak 13,7; Mt 26,31) Az Egyház legmagasabb posztján levő drámai vákuum láttán, a hívek pillantása segítséget keresve természetszerűleg az apostolok utódaira, a püspökökre irányul. És ezek közül a zsinati hanyatlás évtizedeiben két alak magaslott ki, akiknek sok közös vonásuk volt. Az egyik 1897-ben, a másik 1905-ben született, az egyiket 1925-ben, a másikat 1929-ben szentelték pappá. Tehát mindketten egyértelműen „zsinat előttiek”. Mindketten Rómában tanultak, ahol filozófiából és teológiából doktoráltak, az egyik még egyházjogból is. Mindkettőt püspökké szentelték és apostoli vikáriusként a missziós területekre küldték, majd apostoli delegátusnak nevezték ki, az egyiket XI. Pius 1938-ban, a másikat XII. Pius 1947-ben. Ezt követően mindketten érsekek lettek egy újonnan alapított érsekségben, az egyik 1960-ban a vietnámi Hue-ban, a másik 1955-ben az afrikai Dakarban. Mindketten részt vettek a II. Vatikáni Zsinaton, és 1968-ban mindketten nyugállományba mentek, mint idős püspökök és tituláris érsekek. A vietnámi Pierre Martin Ngo Dinh Thuc érsekről és a francia Marcel Lefebvre érsekről van szó. A hasonlóságoknak azonban még ezzel sincs vége, mert az 1970-es években kénytelen kelletlen mindketten bekerültek a zsinatutáni zűrzavarokba és harcokba, és ezáltal a zsinati Rómával való konfliktusba, ami 1976-ban meg nem engedett szentelések miatt mindkettőjük számára a „latae sententiae” büntetést vonta maga után, Thuc érseknek meg nem engedett püspökszentelés miatt a kiközösítést, Lefebvre érseknek a meg nem engedett papszentelések miatt a felfüggesztést. Az 1980-as években mindkét érsek meg nem engedve püspököket szentelt, ami már Lefebvre érsek számára is meghozta a kiközösítést.
Egyikőjük sem volt a hitnek az a makulátlan és tökéletes hőse, aminek követőik szívesen tartják és mutatják őket. Mgr. Thuc nyíltan bevallotta és megbánta nagy hibáit, így a Palmar de Troya csoport alapítójának, Clemente Dominguez y Gomez-nek püspökké szentelését (erre egyesek szerint Lefebvre érsek közvetítésével került sor), akit aztán hívei később „pápává” [?] emeltek, és aki aztán egy szakadár egyházat alapított. Vagy a koncelebrációját Toulon megyéspüspökének Novus Ordo-ban mondott olajszentelés-miséjén.
Mindazonáltal Lefebvre érseknek az sikerült, hogy Szent X. Pius Papi Közösségével az egész világra kiterjedő szervezetet felépítsen, mely az ellenálló katolikusok többségét, az úgynevezett tradicionalistákat felfogta. Így aztán az olyan valami, mint a vezető szerep rá hárult a tradicionalista mozgalomban. Hogy milyen drámai következményeket fog ez maga után vonni, ezt abban az időben természetesen még nem lehetett előre látni. Mi azonban ma már látjuk, amikor ennek a Pius Közösségnek a bukása gyakorlatilag az egész katolikus ellenállás összeomlását jelenti.
Hiszen mindkét oldalon vannak emberek, akik egymást azzal a váddal illetik, hogy a másik oldal szentelései érvénytelenek. A lefebvreisták többek között általában azt állítják, hogy Mgr. Thuc a szenteléseinél már nem volt tudatánál, ami ezeknek az érvényességét legalábbis megkérdőjelezi. A Thuc-vonal tagjai, azaz a szedisvakantisták között pedig nem hallgat el az a gyanú, hogy magának Lefebvre érseknek a papszentelése nem volt érvényes, mert az őt szentelő püspök, Liénart bíboros, egy magas rangú szabadkőműves volt. Ráadásul Mgr. Lefebvre címerében az ötágú csillag (amit, a mostani rendfőnök, Mgr. Fellay bizonyos értelemben tőle örökölt) világosan felfedi saját szabadkőműves tagságát is.
Hogy egy szentség érvényes legyen, ahhoz a kompetens kiszolgáltató és a fogadó mellett a helyes forma, anyag és intenció szükséges. A püspökszentelés kiszolgáltatója egy érvényesen felszentelt püspök. Fogadója egy felszentelt katolikus pap. Anyag a konszekráló püspök kézrátétele, forma az általa kimondott szentelő formula, mely 16 szóból áll. Az intenció az a szándék, hogy azt tegye, amit az Egyház tesz. Egy ilyen intenciót az Egyház magától adottnak tekint, ha a kiszolgáltató a szentelést a római Anyaszentegyház rítusa szerint végzi el. Mert ha azt teszi, amit az Egyház tesz, akkor nyilvánvalóan megvan a szándéka ehhez. Ha nem akarná ezt tenni, akkor nem is tenné. Egy valahogyan eltorzult belső ellenszándék hatástalan lenne, pont úgy, mint amikor valaki ennivalóval tömi magát, és közben állandóan erősítgeti, hogy ő valójában böjtölni akar. A böjtölni-akarás hatástalan lenne, mert ez nem más, mint egy „szeretne”: tulajdonképpen böjtölni szeretne, de valójában enni akar, és ezt is teszi.
De hogyan néznek ki azok a püspökszentelések, melyeket Mgr. Thuc szolgáltatott ki? Biztosra vehető és tanúvallomások is bizonyítják, hogy a szenteléseket recte et rite a római Anyaszentegyház zsinat előtti és biztosan érvényes rítusa szerint végezte el. Ugyanakkor egyáltalán nem biztos és semmilyen tanúvallomás nem igazolja állítólagos debilis szellemi állapotát, ellenkezőleg. Az összes tanú makacsul állítja, hogy Mgr. Thuc nem csak az általa kiszolgáltatott püspökszentelések idején, hanem még utána is szellemi erejének teljes birtokában volt. Valóban nehezen hihető és képzelhető, hogyan lehetne elborult elmével egy püspökszentelést végrehajtani. Legalább annyi világosságnak jelen kell lennie, hogy az illető tudja, mit kell ehhez tennie és mondania. De akkor azt is tudja, hogy mit tesz, és ezzel megvan a szükséges figyelmesség és intenció. A mély árok Egyszóval kiindulhatunk abból, hogy mindkét érsek saját szentelési vonalában nekünk, a katolikusok örömére érvényes püspököket hagyott hátra. De ezzel az örömnek vége is van, hiszen a két vonal között ma mély árok tátong. Ez ugyanaz az árok, ami a szedisvakantisták és a szedisvakantizmustól egyre jobban irtózó tradicionalistákat elválasztja. Az egyik oldalról így kiabálnak a másikra: „eretnekek”, és a másik oldalról ez visszhangzik: „szakadárok”! „Ha elismertek egy olyan pápát, aki eretnekségeket tanít és az Egyház számára káros törvényeket hoz, akkor az Egyház csalatkozhatatlanságát és szentségét tagadjátok, és ezáltal eretnekek vagytok”, mondják az egyik oldalon. „Ha nem ismeritek el a pápát, akkor szakadárok vagytok”, hangzik a másik oldalról.
A tragikus konfliktust csak felerősítik mindkét vonal sokrétű személyes összefonódása, ellenszenve és elfogultsága, az alig behegedt sebek, melyeket a múltban egymásnak okoztak. Itt van például a domonkos-teológus Guérard de Lauriers, a híres Ottaviani intervenció szerzőjének esete, aki professzor volt az Econe-i Lefebvre-szemináriumban, mielőtt 1981-ben Thuc érsektől püspökké nem szenteltette magát. A Thuc-vonal néhány püspöke korábban a Pius Közösség papja volt, és Lefebvre püspök szentelte őket pappá.
A két vonal közötti megegyezés nem tűnik nagyon valószínűnek, már csak azért sem, mert magában a két vonalban sincs egység. A Lefebvre-püspökök amúgyis visszavonhatatlanul a zsinati egyház felé vették útjukat, egyetlen megmaradt „ellenállás”-püspökük pedig saját magát blokkolja nem utolsósorban a gallikanizmus felé hajló szedisfóbiája miatt. Végkövetkeztetés
A katolikus ma mégis elveszett és magára maradt. Álljon bár teológiailag a Thuc-püspökökhöz közel, ezek akkor sem tudnak egyházi struktúrát biztosítani a számukra, amire pedig szükségük van és amit elvárnak – hacsak nem olyan szerencsések, hogy az Egyesült Államokban élnek olyan vidéken, ahol ezek véletlenül szintén jelen vannak. Hova kell akkor fordulnunk? Miközben a pápai dupla-főnél éppen ezek egysége zavar bennünket, addig a két említett püspöki vonalnál ezek meghasonlása – fordítva jobb lenne számunkra. Mindazonáltal minden utópia és badarság marad addig, amíg nem lesz megint egy igazi, katolikus pápánk, aki mindent összehoz és egyesít. Az Úr siessen Menyasszonya segítségére, és tegye ezt minél hamarabb! Ez a mi egyetlen reményünk. „A Lélek és a menyasszony hív: Jöjj el! – Aki minderről tanúskodik, kijelenti: Igen, hamarosan eljövök. – Úgy legyen. Jöjj el, Uram Jézus!” (Jel 22,17/20) [A cikk Hermann Weinzierl és Bernhard Zaby atyák által működtetett honlapon – www.antimodernist.org/am/ – jelent meg, valószínűleg P. Zaby tollából]
|
vissza