E honlapnak, illetve készítőjének, azaz nekem soha nem volt célja a meggyőzni akarás. Ezért nem értettem soha, hogy miért olvassák a honlapot olyanok, akik nem értenek egyet irányvonalával – ahogy ennek a régi fórumon és magánlevelekben számtalanszor hangot adtam, amikor azt tanácsoltam az ilyen hozzászólóknak, hogy ne látogassák a honlapot. Célom a tájékoztatás volt, ahogy ezt „Hitvallásomban” megírtam, mégpedig elsősorban azok tájékoztatása, akik ugyanúgy gondolkodnak, ahogyan én, akiknek, úgy remélem, segítséget jelent, ha tudják, problémájukkal, kérdéseikkel nem állnak egyedül. A honlap eddigi 9 éves története, illetve eközben képviselt irányvonala nagyjából egyenes vonalú volt. Az elmúlt időszakban azonban jelentős változás állt be az én gondolkozásomban, és ezzel a honlap profiljában is. Ezért beláttam, hogy szükség van valamiféle magyarázatra, ezt igyekeztem a Ki a katolikus? című legutóbbi írásomban megadni. Most viszont különféle, hozzám érkezett reakciókból úgy tűnik, hogy ennyi nem volt elég, így további magyarázatra van szükség.
Az www.antimodernist.org/am. honlapon korábban számos írás jelent meg a következő címmel: „Geschichten vom Sophisten: …”, azaz „Szofisták történetei: …” Kis tanmesék voltak ezek, melyeket igazán csak azok értékelhettek, akik a leírásból ráismertek az eredeti alakokra – ezek valószínűleg elsősorban Fellay püspök és Schmidberger atya voltak. Én sem nagyon értékeltem őket, egészen mostanáig, amikor megtapasztaltam, hogy nagyonis valóságos problémáról szólnak, nagyonis valóságos magatartásformát lepleznek le. (Az sem véletlen, hogy J. B. Heinrich professzor is megemlíti Dogmatika könyvében a szofisztika veszélyét, lásd „Az Egyház és a tradíciója” című tanulmányt.) A lexikonban a szofisztika címszó alatt többek között ez áll: „szócsavarás, hamis okoskodás”, maga a szofista alatt pedig ez: „álbölcselkedő, agyafúrt”. Shakespeare, aki a világirodalomban a legjobban értett az emberi lélekhez, a Hamletben nem csak kiválóan ábrázolta a döntést hozni nem tudó ember okoskodását, hanem azt is, hogy a döntéshozás halogatása mindig katasztrófát idéz elő, amibe olykor ártatlan emberek is belepusztulhatnak. Szintén a Hamletben és többek között a Lear királyban pedig arra mutatott rá, hogy nem csak a bűnök nyerik el méltó büntetésüket, de a hibák is! Vagyis, azok a tettek, melyek közvetve ugyan nem számítanak bűnnek, de amelyek elkövetése – ami lehet mulasztás, hezitálás, egy feladat el nem végzése is – veszélybe sodornak, romlásba döntenek másokat is, zavart idéznek elő, egyszóval (evilági értelemben) jóvátehetetlenek. Például ilyen vétket követ el egy vészhelyzetbe került hajó kapitánya, aki a megfelelő parancs gyors kiadása helyett okoskodik, időtlen időkig mérlegel, és közben minden utasa és beosztottja életét veszélyezteti. Vagy az, aki egy rábízott közösség sorsáról nem képes dönteni, hanem inkább addig mérlegel, amíg megmérgezi a levegőt a közösségen belül, és káoszt idéz elő.
Ahogy a Ki a katolikus? című cikkben írtam, és ahogy a honlap számos írásából kiderült, a vallás kérdéseiben hosszú évekig M. atya útmutatásai voltak az irányadók számomra. Tőle olyasmiket tanultam meg, amit másoktól soha nem hallottam, elsősorban azt, hogy milyen a katolikus lelkület, azaz, mit is jelent katolikusnak lenni. Tőle hallottam szinte egyedül a kegyelemtanról, és ő beszélt legtöbbet a katolikus vallás természet-felettiségéről. Ő volt az, aki kétkedő kérdéseimre a válaszait majdnem mindig így kezdte: „Bízzon Isten kegyelmében! Ő majd elintézi, Ő tudja, mit, miért és hogyan. Akik az Ő vezetésére bízzák magukat, azokat soha nem engedi félrevezettetni. Isten nem végez félmunkát, ha idáig elvezette, továbbra is vezetni fogja.” Ő hívta fel a figyelmemet arra, hogy mekkora bajnak tartja, hogy a fiatalok nem érzik, nem tudják, hogy rendkívüli helyzetben élünk, hanem normálisnak fogadják el a mai állapotokat, és ezért „normális” megoldásokat keresnek, „normális” válaszokat várnak.
Ha az igazság keresésében bármikor kételyeim támadtak, én mindig úgy segítettem magamon, hogy „ellenpróbát” hajtottam végre. Oké, mondtam magamnak, nem nekem/nekünk van igazunk, de akkor csak a másik oldalnak lehet igaza – és azt el tudom fogadni? A válaszom mindig ez volt: Nem, azt egészen biztosan nem tudom igaznak elfogadni. Nos, abban a kérdésben, hogy Bergoglio valódi pápa-e vagy sem, az ellenpróba így hangzana: Bergoglio valóban pápa, tehát elődei is mind valódi pápák voltak. Akkor, mint valódi katolikusnak, nekem hiánytalanul el kell fogadnom mindazt, amit ők tanítottak, tanítanak mindazzal a borzalommal együtt, amit szerintem még egy NOM-os, de jóérzésű ember sem tud elfogadni. Hiszen az Egyház tévedhetetlen Tanítóhivatala egészen a szóban forgó pápákig azt tanította, hogy csak akkor lehetek katolikus, ha mindenben követem a mindenkori pápák és az élő Tanítóhivatal rendelkezéseit, tanításait. Számomra ez az ellenpróba – amit most meg sem kellett tennem, mert Zaby atyáék általam szünet nélkül ajánlott és a mostani időben nélkülözhetetlennek nevezett tanulmányai annyira világosak, hogy nem volt erre szükségem – egyértelmű választ adna. Aki nem tud dönteni, annak csak azt tudom ajánlani, hogy próbálja ki ezt a módszert. De ne felejtse, akár úgy dönt, hogy Bergoglio tényleg pápa, akár úgy, hogy nem, e döntésének minden következményét szigorúan be kell tartania! Egyszóval én és így a honlap mindenképpen katolikus akar maradni, ezért választja azt az utat, amit Zaby atyáék vázolnak fel, azaz hit és erkölcs dolgában hisz a pápa és a rendes, nem csak a rendkívüli Tanítóhivatal tévedhetetlenségében, és ezért nem tartja pápának és Tanítóhivatalnak azt, aki a katolikus vallással, alapelvekkel ellenkező dolgokat tanít és csinál. Hogy a pápanélküliség pontosan mikor kezdődött, annak eldöntése semmilyen szerepet nem játszik abban, ami most és itt ránk vonatkozik, amit fenti döntésünk most és itt megkövetel tőlünk.
Említett cikkemben világosan leírtam, hogy ezzel a döntésünkkel nagyon kevés dolog lesz megoldva, és megszámlálhatatlanul sok kérdés marad továbbra is megválaszolatlanul. Így fogalmaztam: „Mindebből úgy tűnik, hogy a hívő tökéletesen egyedül marad, még jobban, mint az FSSPX-hez való tartozása alatt. Ha valaha igaz volt ez a tanítás, akkor most tökéletesen igaz: egyedül Istenben bízhat.”
Én abban hiszek, ahogy Wolfram Schrems teológus is, hogy Fatimával az Úristen azt a kérdést tette fel Egyháza képviselőinek, hogy Benne avagy inkább a földi dolgokban, a diplomáciában, az emberi okoskodásban hisznek-e jobban. Szerintem több megelőző kérdés után ez volt az utolsó vizsgakérdés, amin XI. Pius és őutána minden fehér ruhás ember megbukott a Vatikánban. Eltűnődtem azon, hogy én mit csináltam/csinálok, ha egy adott témában kérdéseim, problémáim vannak. És csak azt a választ tudom magamnak adni, hogy teszek azért, hogy a helyes válaszokat megkapjam. Elsősorban azzal, hogy utánajárok, elmegyek ahhoz, aki képes választ adni, aki illetékes az ügyben. Ezért nem értem, hogy a notórius kérdezők miért nem keresik fel azokat, akik elmagyarázhatnák a kialakult helyzetet. Zaby atya, akinek ezt elmondtam, szintén nem érti ezt, amiből arra következtetek, hogy minden bizonnyal bárkit fogadna (ő is és paptársai is, akik a Nyilatkozatot aláírták, tökéletesen beszélnek angolul, németül, franciául és latinul). Mégsem használja ki senki ezt a lehetőséget. Ehelyett kérdések sokaságát teszik fel nekem és másoknak (akik nem közvetlenül illetékesek), olyanokat, amik csak azt bizonyítják, hogy feltevőik is úgy működ-nek, mint akikről Heinrich professzor beszél: egyoldalúan, a lényegből kiszakítva, valamit túlhangsúlyozva, az igazán fontosat kikerülve „okos-kodnak”. Ez utóbbit a tökélyre fejlesztik azzal, hogy miközben a huszadrangú látszólagos kis ellentmondást a végsőkig feszegetik, az igazán fontos, a döntő, Isten és a hit természetfelettisége, a katolikus hit elsősorban és meghatározóan Isten tekintélyén nyugvó lényege mellett érintetlenül mennek el. Nem térek ki a nekem legutóbb feltett tömérdek szofista kérdés megválaszolására (holott mindegyikre megvan a nagyon egyszerű válasz). Egyfelől azért, mert nincs rá időm, másfelől azért, mert a tapasztalatom azt mutatja, hogy nincs értelme, harmadszor, mert tudjuk, hogy azt, aki 100 érv után még egy 101.-t követel, azzal az indokkal, hogyha ezt az utolsót is megválaszolják neki, akkor elfogad mindent, azonnal ott kell hagyni, mert a 101. után valójában mindig a 102. következik. Ahogy az elején írtam: Senkit nincs szándékom meggyőzni. Azért dolgozom, fordítok, hogy azoknak segítsek, akik elfogadják a természetfeletti hitet, akik elhiszik, hogy Isten e rendkívüli időben, amikor hagyja, hogy minden általa hozott törvény, szabályszerűség felboruljon, rendkívüli módon segít a Benne bízókban.
|
vissza