Az Egyháznak egy ellen-egyházzá való „transzformációja”, vagy jobban mondva kiszorítása vagy az ú. n. II. Vatikáni Zsinat ember-csinálta-egyházával való kvázi-behelyettesítése számára rendkívüli fontossággal bírt, hogy egyetlen érdemleges tiltakozó sem akadt, aki e terv ellen bármit tett volna!
Wendland professzor az Einsicht újság 2001. december és 2003. április között megjelenő számaiban „A római püspökök pápaságáról, az Apostoli Szék sajátosságáról és egy pápa nélküli Egyházról („Über das Papsttum der Römischen Bischöfe, die Eigenart des Apostolischen Stuhles und eine Kirche ohne Papst“) címmel megjelent tanulmányában ezt a helyzetet így foglalta össze:
Ugyanakkor azt semmiképpen nem szabad elfelejteni, hogy a katolikusok már évszázadok óta erre lettek kondicionálva, ilyen hosszú időn keresztül öntötték beléjük a „modern” szellemiséget, úgy hogy a 20. század közepére a talaj már tökéletesen elő volt készítve az ellenség számára az Egyház elleni végső harcra.
[Roncalli zsinati terveiről lásd a honlap következő cikkeit: A hitehagyáshoz ugyanis tökéletesen elegendő volt, hogy a püspökök engedelmesen részt vegyenek ezen az ál-zsinaton, lehetőleg minden dokumentumot aláírjanak, és semmilyen alapvető kifogást ne emeljenek az egész rendezvény ellen. Ha csak egyetlen egy olyan püspök lett volna, aki feláll, és tiltakozva elhagyja a „zsinatot”, és kijelenti, hogy ez nem a katolikus Egyház igazi zsinata, az ellenség már elvesztette volna a játszmát.
És szinte hihetetlen, de egyetlen ilyen püspök sem akadt! Bár a „zsinati atyák” között létezett egy ú. n. konzervatív csoport, mely bizonyos részek ellen kifogásokat fogalmazott meg, beadványokat és intervenciókat készített, és olykor heves vitákat váltott ki, de a végén ők is megadták beleegyezésüket, és minden dokumentumot aláírtak, ha előbb azokat a „pápa” jóváhagyta. Egyetlen egy püspök sem lépett általánosságban ellenzékbe. A „zsinat” befejezte után békésen elhagyták a rendezvényt, és többnyire ugyanarra a posztra tértek vissza, ahonnan érkeztek, anélkül, hogy számot vetettek volna azzal, hogy katolikus püspökökből „zsinati” püspökök lettek, hogy innentől kezdve egy új ember-csinálta-egyház „püspökeivé” váltak, és objektívan megszűntek katolikusok lenni. Ismétlem, ehhez elég volt puszta részvételük, és legalábbis hallgatólagos beleegyezésük abba, hogy ez az ál-zsinat a katolikus Egyház ökumenikus zsinata volt, mégha talán egy s más kérdésben bírálták is, vagy később odáig jutottak, hogy néhány tanításának elfogadását megtagadták.
Azok, akik egyáltalán elgondolkodtak/elgondolkodnak a történtekről, általában három püspök nevét szokták felhozni, mint olyanokét, akik távol tartották magukat az ú. n. „II. Vatikáni Zsinat” „vívmányaitól”: Marcel Lefebvre érsekét, de Castro Mayer püspökét és Pierre Martin Nho-dinh-Thuc érsekét. E három közül egészen biztosan Thuc érsek (1897. október 6.-1984. december 13.) volt a legalázatosabb, finom, okos és visszafogott jellemű, olykor talán túl engedékeny és túl jóhiszemű pap, mindenesetre inkább egy tűrő, mint harcos alkat. Kétségtelen, hogy hármójuk között őt üldözték a legjobban és ő szenvedett a legtöbbet, aki mégis a legvilágosabban látott és ítélt, mégha kicsit megkésve is.
Önéletrajzában Thuc érsek ezt írta a „zsinat” éveiről: „Egy Atanáz szinte egyedül harcolt az igaz hitért, és hatalmas energiát és türelmet kellett felmutatnia, hogy végül többséget szerezzen. Csakhogy az ő idejében csak néhány száz zsinati atya ellen kellett harcolni, míg a II. Vatikánum több mint 2000 résztvevőt számlált. És a püspököket sokkal inkább az ügyességükért, valamint a nunciusokhoz és apostoli küldöttekhez (akik a római dikasztériumok számára az üressé vált püspökszékekre alkalmas utódokat kijelölik) való jó kapcsolatuk miatt választják ki, mint a nagy teológiai tudásukért.”
Thuc érsek önéletrajzában így folytatja a „zsinat” utáni élete elmesélését: Montini „arra használta ki a helyzetet, hogy nem tudtam visszatérni érseki székhelyemre, hogy lemondásra kényszerítsen, és helyemre saját favoritját, Msgr. Dien-t nevezze ki. Ez volt a kezdete életem utolsó fejezetének, ami már csak kudarcokat tartogatott a számomra.” – Hogy egyáltalán életben tartsa magát, Thuc érsek plébániákon és kolostorokban működött helyettesként és gyóntatóként, de egyre gyakrabban utasították el szolgálatait, végül így került egy szegényes franciaországi otthonba. Itt kereste meg néhány szedesvakantista pap és laikus, akik azt akarták tőle, hogy adja tovább a püspökszentelés szentségét [vagyis tartsa fenn az érvényes apostoli jogutódlást: successio apostolica, „az igazi Krisztus-egyház ismertetőjelét”]. Thuc érsek sok mindent felismert, de egész súlyával még ő sem látta át a katasztrófát. Bár az Apostoli Széket egyértelműen megüresedettnek nyilvánította, de declaratiójából az nem derül ki, hogy a római szék megüresedését mikortól számította, és bár számos tévedését elítéli benne, de egészében nem utasította vissza az ú. n. II. Vatikáni Zsinatot. Akárhogyan is, Thuc érsek a maga Declaratiojával lényegesen többet tett, mint püspöktársai, holott közülük ő volt a legalázatosabb és legszerényebb és a legkevésbé harcos alkat. Lefebvre érsekről már annyi szó esett, hogy nem érdemes vele többet foglalkozni, már csak azért sem, mert „elismerni és ellenállni” elméletével és gyakorlatával szinte még a NOM-os püspököknél is többet ártott a katolicizmusnak. Castro de Mayer-ről, aki az 1988-as FSSPX-es püspökszenteléseknél Lefebvre „segédkező püspöke” volt, azonban nem sok adat ismert. Mendemondák szerint bátor „oroszlánként” harcolt a modern Rómával, és hajlott a szedesvakantizmus felé. Feltéve: 2018. június 20.
Castro de Mayer püspöknek az ú. n. katolikus tradícióban játszott szerepével kapcsolatban elsőnek meg kell ismerkednünk Plinio Correa de Oliveira (1908-1995) professzor életével és munkásságával. Plinio Correa de Oliveira a jezsuitáknál végezte iskoláit, majd jogászként szerzett diplomát. Korán elkötelezte magát Brazília katolikus mozgalmaiban, már egészen fiatalon ő lett a brazil Máriás Kongregáció vezetője. Mindössze 24 éves volt, amikor a brazil nemzeti kongresszusnak is tagja lett, ahol az Egyház jogait védelmezte, és részt vett azon törvények kidolgozásában, melyek Brazíliában még hosszú évekig biztosították a közéletben a katolikus elvek érvényesülését. 1940-ben Oliveira professzort választották meg Sau Pauloban a Katolikus Akció elnökének, ettől kezdve e pozícióból figyelte aggodva a progresszisták alattomos benyomulási kísérleteit a katolikus hitélet területeire. 1943-ban kiadott egy könyvet „A katolikus akció védelmére” címmel, melyben leleplezte a progresszisták stratégiáját. Ez a könyv ugyan segített tompítani a progresszisták befolyását Brazíliában, de egyúttal örökre tönkre tette Oliveira szakmai jövőjét. Amikor Sao Paulo bíboros-érseke, aki mindig támogatta őt, 1944-ben elhunyt, helyére XII. Pius (!) egy progresszistát nevezett ki helyére, aki Oliveirát rögtön leváltotta a Katolikus Akció elnöki tisztéből és az érseki újság főszerkesztői posztjából. Ettől kezdve a professzor élete üldözés és kiközösítés lett. Mindez majdnem 20 évvel az ú. n. II. Vatikáni Zsinat és 14 évvel Roncalli megválasztása előtt történt!
Plinio de Oliveira mindezen személyét ért támadás ellenére változatlan erővel folytatta forradalom-ellenes munkáját, melyben a két fent említett pap is támogatta. Nem sokkal ezután Sigaud pátert püspökké szentelték, majd utána de Castro Mayert is. Kapcsolatuk annyira szoros volt, hogy püspöki címerükül mindketten a vad oroszlánt választották, amit korábban Oliveira tett meg harcuk szimbólumává. Professzor de Oliveira 1959-ben jelentette meg fő művét, a „Forradalom és ellenforradalom” című könyvet, mely a TFP kézikönyve lett, és amiben a forradalom történelmi alakulását analizálta a középkortól a reneszánszon és humanizmuson, a protestantizmuson és a francia forradalmon át egészen a kommunizmusig. Legutolsó fázisát, a „negyedik forradalmat” is leírta benne, vagyis az 1960-as évek kulturális forradalmát, ami oda vezetett, amit ő „tribalizmusnak” keresztelt el, és egy új-pünkösdféle valláshoz. Előre látta a kommunizmus metamorfózisát a Szovjetunió bukása után, és az Egyház átitatását a progresszizmussal. Szintén pontosan előre látta a „zöld mozgalom”, mint a kommunizmus folytatásának kialakulását és térnyerését is.
Amikor ugyanebben az évben, azaz 1959-ben Roncalli bejelentette egy zsinat összehívását, Oliveira professzor figyelmezette a két püspököt, és felszólította őket, hogy komoly tanulással készüljenek fel a zsinatra, különben a progresszisták lerohanják őket. Sajnos, a két pap nem hallgatott rá! Ezt követően Oliveira professzor elhagyta Rómát, ahol a zsinat a progresszisták által előre kidolgozott módon fejezte be munkáját. A Brazíliába visszatért két püspök megérkezésük után felkeresték őt, és elmondták, hogy minden „zsinati” dokumentumot aláírtak: „Most saját csoportunkban kell tovább dolgoznunk, hogy ők is fogadják el a zsinatot”, mondták Oliveirának, aki visszautasította méltatlan ajánlásukat, és ezt válaszolta nekik: „Excellenciás uraim úgy süthetik és főzhetik a zsinatjukat, ahogy akarják, de én soha nem fogom azt megenni.” Később mindkét püspök megszegte megállapodásukat, hogy együtt fognak harcolni az igaz hitért. Elsőként Sigaud határolta el magát a múlttól, és nyilvánosan támogatta a szocialista rezsimet azzal a megokolással, hogy ez „elkezdte Mária birodalmát megvalósítani, ahogy ez Fatimában előre ki lett jelentve”. Castro Mayer püspök pedig 1983-ban nyilvánosan foglalt állást Oliveira professzor ellen, miután egyik kedvenc papja, Fernando Rifan [közösségének mostani, Róma által elismert „püspöke”] hamis információkat közölt vele a TFP-ről. Rifan a professzor elleni rágalmakat szorgalmasan terjesztette az egész ú. n. „tradíció” köreiben, elsőnek az FSSPX-ben, ahol ez a rágalom a professzorról a mai napig körbejár.] ….
Plinio de Oliveira professzornak 1975-ben súlyos autóbalesete volt, aminek következtében 20 évvel későbbi haláláig mankókra vagy tolószékre volt utalva. Meg kellett élnie közössége, a TFP hanyatlását. Még mialatt haldokolva feküdt a kórházban, a TFP vezetősége már levelet küldött Brazília „bíboros-prímásának”, melyben megígérték, hogy a TFP soha nem fog nyilvánosan semmit nyilatkoznia a „II. Vatikáni Zsinat”, a NOM vagy a „pápa” ellen.
Ebben a történetben az a tény figyelemreméltó, hogy egy laikus nagyobb küzdőszellemet mutatott és jobban átlátta a valós helyzetet, mint a híres ú. n. „konzervatív” egyháziak. Ha legalább a két brazil püspök hallgatott volna rá, és követték volna tanácsát – miközben nem tettek volna mást, mint ami katolikus püspökként úgyis a kötelességük lett volna –, talán az egész történelem másképp alakult volna. Mégha ezzel a „II. Vatikáni Zsinat” nem is oszlott volna fel, és az ember-csinálta-egyház megalakulása is végbement volna, de legalább maradt volna két katolikus püspök, akik nem kompromittálták magukat, és nem vesztették volna el tekintélyüket és püspöki hivatalukat! Már egyedül ez kimondhatatlan nyereség lett volna az Egyház számára. Így azonban… Mindenesetre a „bátor oroszlán” nem Castro Mayer volt, hanem Plinio de Oliveria, nem egy püspök, hanem egy laikus.
Azt mondják, hogy a Jóisten nehéz időkben mindig segítségére siet Egyházának, azáltal, hogy segítőket és szenteket támaszt. A múltban ez mindig így is volt. De az ú. n. II. Vatikáni Zsinat óta hiába várunk ilyen segítőkre. Isten netán elhagyta Egyházát? Biztosan nem! Őt hagyta el 1965-ben a pápa és a püspökök, mégpedig valamennyien. Isten szívesen hatott volna rájuk olyan eszközökkel, mint Oliveira professzor [vagy például Dr. Hugo Maria Kellner, Diether Wendland professzor, Myra Davidoglou stb.], csakhogy ők ezt nem akarták. De akkor miért kellene Istennek beavatkoznia? Először még egy mélyebb zuhanásnak kell jönnie, amiben a katolikusok végre arra kényszerülnek, hogy megint Istenükhöz kiáltsanak: „Uram, ments meg minket, elveszünk!” (Mt 8,25) Ekkor, és csak ekkor, amikor megint könyörögve fordulnak Istenhez segítségért, lép Ő közbe.
|
vissza