Részlet Robert Mäder prelátus minap feltett „A Sátán” című könyvéből: „Jézus egész élete szenvedésének történetével, és erényeinek és érdemeinek végtelen gazdagságával soha nem képezhetné vallásunk középpontját, ha a Sátán nem tette volna szükségszerűvé a megváltást. Megváltásunkat Isten végtelen jóságának köszönjük, de közvetve a Sátánnak is, mint ahogy mindazoknak is, akik kereszthalálának okozói voltak. … Ugyanez érvényes az Egyház történetére is. … A katolikus Egyház története a szentek története, mert Krisztus az Egyház feje, és a Szentlélek, a szentté tevő, az Egyház lelke, de azért is – nehogy félreértsenek –, mert létezik a Sátán.” Robert Mäder ezt a fajta látásmódot nem maga találta ki, hanem csak követte azt a Szent Ágoston óta mindenütt elterjedt és elfogadott vélekedést, mely röviden összefoglalva így szól: „Ó, boldog bűn, ami nekünk ilyen Megváltót szerzett!” Ez év júliusában jelent meg a következő címmel, „A cél soha nem szentesítheti az eszközt!” egy cikk, mely szintén azt a kérdést fejtegette, hogy vajon megfelel-e a katolikus lelkületnek bármiféle rossznak bármilyen célból történő jónak tartása. Élesebben fogalmazva: megengedett-e a bűnt bármilyen okból pozitív kontextusban említeni, pláne egy mondatban Istennel, a végtelen jóval és igazsággal? És a cikk annak a véleménynek adott hangot, hogy nem, egy katolikusnak semmilyen körülmények között nem szabad ilyet tennie; két egymásnak tökéletesen ellentmondó, egymást kizáró dolgot nem lehet semmilyen körülmények között pozitív értelemben összekapcsolni.
Az említett cikk ezt a kérdést az eretnek Bergoglio állítólagos pozitív hatásaival kapcsolatban feszegette: »Csakhogy a katolikus vallás (és a tisztesség) szerint nincs az a szent, magasztos cél, amely egy rossz eszközt bármilyen körülmény között szentesítene, azaz megengedne. … De ezen túl még a legmeggyőződésesebb szedesvakantista sem mondhat olyat – anélkül, hogy nem vétene a katolikus hit ellen –, hogy egy eretnek bármiféle jót jelenthet bárki számára. … De mégha tízezrek is tértek volna/térnének meg Bergoglio szörnyűségei miatt, egy katolikus akkor sem tarthatja kegyelemnek, azaz Isten ajándékának Bergoglio [azaz egy eretnek, sőt, aposztata] „pápaságát”.« Szerintem, nem túlzás azt állítani, hogy ez a fajta – vagyis az, amit Mäder prelátus megfogalmazott, és ami évszázadok óta az egész katolikus világban elterjedt és hangosan hangoztatott – vélekedés is szerepet játszik a mostanra általánossá vált hitehagyásban. E kijelentés igazságát könnyen be lehet bizonyítani, ha megvizsgáljuk, milyen elgondolások származnak e vélekedésből:
1. Az első és legfontosabb következmény, hogy az ember elveszti Isten mindenhatóságában való hitét, mégpedig azáltal, hogy folyamatosan és minden történésben korlátokat szab Isten mindenhatósága elé. Ennek jó példája az a beszámoló, amit a zelozelavi.wordpress.com honlap szerzője a világ teremtéséről szóló többrészes cikkében leírt. Például e tanulmány 2019. augusztus 1-én megjelent 4. fejezetében: Hogy az ember milyen abszurd helyzetekbe juthat, ha nem abszolút gyermeki bizalommal hisz Isten mindenhatóságában, és megpróbál mindent a maga korlátolt eszével megmagyarázni és kitalálni, jól példázza az a történet, mely arról számol be, hogy Ágoston hippói püspök levélben arról kért véleményt Szent Jeromostól, hogy szerinte Isten milyen nyelven beszélgetett Ádámmal? Ágostont persze szentté avatta az Egyház és nyilván szent is volt, de valószínűleg ő sem eszéért, hanem Isten iránti szeretetéért, csakúgy, mint Szent Tamás (és a mártírok). 2. Ebből az emberi, sárba tapadt, gőgös gondolkodásmódból következik az is, hogy nem tudjuk a mennyországot megközelítőleg sem elképzelni. Mert a földhözragadt gondolkodásmódunkból az következik, hogy problémák, bajok nélkül az ember élete unalmas, üres. Hogy bajok nélkül, amiket le kell győzni, munka nélkül, amit el kell végezni, nehéz akadályok nélkül, amiket le kell gyűrni, egyszóval, bűn nélkül az ember élete értelmetlen, következésképpen boldog sem lehet. Szerintünk mindenütt ott kell lennie a küzdelemnek, a rossznak ahhoz, hogy egy élet értelmet nyerhessen, hogy nagy dolgok születhessenek (lásd a fent idézett elméletet, ami szerint csak a rossz, a gonosz szellem tette lehetővé, hogy Isten nagyszerű tulajdonságai megnyilvánulhassanak), és ezért valójában el sem tudjuk a JÓ-t önmagában képzelni. Ez is jelentősen közrejátszik abban, hogy nincs gyermeki bizalmunk Istenben. Így aztán azt sem tudjuk elképzelni, hogy Isten leküzdeni való komoly bajok nélkül is tartalmas életet tartogat az Ő birodalmában élők számára. És azt sem, hogy egyedül Isten színről színre való látása kielégíthet egy emberi életet.
3. De ennél sokkal veszélyesebb következménye is van a fent leírt gondolkodásmódnak, abban különösen annak a véleménynek, hogy a démonok, élük Sátánnal minden rossznak az okozói. A fenti okoskodás ugyanis azt a téves képzetet is sugallja, hogy az ember minden vétkéért a Sátán a felelős. Ezen téves állítás védelmezésére Szent Pált szokás idézni: „Nem annyira a vér és a test ellen kell küzdenünk, hanem a fejedelemségek és hatalmasságok, ennek a sötét világnak kormányzói és az égi magasságoknak gonosz szellemei ellen.” (Ef 6,12) – Csak ahogy többnyire lenni szokott, e mentségként jól felhasználható részt többnyire önmagában idézik, elhagyva a következő versszakaszt, melyben pedig Pál apostol azt is rögtön egyértelművé teszi, hogy miként lehet a Sátán támadását eleve elkerülni: „Ezért öltsétek fel az Isten fegyverzetét, hogy a gonosz napon ellenállhassatok, és mindent legyőzve megtarthassátok állásaitokat.” (Ef 6,13)
Mäder prelátus ezt írta könyvecskéje utolsó fejezetében: „Mihelyt és amennyire az ember eltávolodik Istentől, az ördög annál gyorsabban és annál szorosabban közeledik hozzá. Köztes állapot nem létezik. Ami nem Istené, az az ördögé.” – Ez így igaz, csak azt nem tette hozzá, hogy amíg a lehető legszorosabban állunk Isten mellett, az ördög nem tehet semmit, Isten kezéből nem ragadhat ki, ehhez Isten nem adott neki hatalmat. Sátán kísértése csak abban a pillanatban kezdődik, ahogy mi szabad elhatározásunkból elléptünk Isten mellől, de akkor valóban azonnal megkezdődik, erre figyelmeztet Pál az Ef 6,12-ben. Vagyis Pál azt mondja, hogy ne reménykedjünk abban, hogyha csak kicsit távolodunk el Istentől saját erőnkből, akkor könnyedén vissza is térhetünk Hozzá. Olyan ez, mint a természetben: amíg a madarak az eresz védelme alatt ülnek, a viharos szél nem ragadhatja el őket. De ahogy e védelem alól kimerészkednek, már nem számíthatnak saját erejükben a megkapaszkodáshoz, mert a szél hatalmas ereje erősebb náluk. Ez történik azzal az emberrel is, aki pusztán kíváncsiságból, vagy felelőtlenségből kikukkant Isten háta mögül, abban a reményben, hogy amint kíváncsisága kielégült, szépen visszamegy – nem, addigra már a gonosz szellemek keltette forgószél olyan messzire rántja, hogy önerőből nem képes visszatérni. Az szintén logikus következtetés, hogy e vélekedés is szerepet játszik abban, hogy olyan kevés ember hisz az ezeréves birodalom eljöttében. Számos egyéb ellenvetés mellett azt sem képesek akceptálni, hogy az ember Sátán kísértése nélkül is vétkezhet. Szent János apostol ugyanis pontosan leírja, hogy Krisztus ezeréves uralma alatt a Sátán láncba lesz verve, és csak a legvégén jöhet újra elő, hogy az akkorra már Krisztus uralmával elégedetlen, ellene lázadó emberek élére álljon. („Aztán láttam, hogy egy angyal szállt alá a mennyből, a mélység kulcsa volt nála, és nagy láncot tartott a kezében. Megragadta a sárkányt, az őskígyót, vagyis az ördögöt, a sátánt, és ezer évre láncra verte. Letaszította a mélységbe, bezárta, és lepecsételte, hogy ne vezesse félre többé a népeket, míg le nem jár az ezer esztendő. Akkor rövid időre szabadon engedik. … Amikor eltelik az ezer esztendő, a sátán kiszabadul börtönéből, és útra kel, hogy a föld négy sarkán félrevezesse a népeket, Gógot és Magógot, és harcra toborozza őket. Számuk annyi, mint a tenger fövenye. Felvonultak szerte az egész földön, bekerítették a szentek táborát és a szeretett várost. És tűz szállt le az égből és elemésztette őket.” (Jel 20,1-3;7-9) Vagyis az ezeréves birodalom története is világos bizonyíték arra, hogy az ember Sátán nélkül is képes a vétekre, mindig szabad akaratából dönt az Isten elleni lázadás mellett. Hogy milyen határozottsággal, megingathatatlanul kell az embernek Istenhez ragaszkodnia, hogy ne kövessen el bűnt, hogy ne kerüljön a Sátán karmaiba, azt Jézus megkísértésének története mutatta meg nekünk. Jézus ekkor arra adott példát, hogy „az ördögnek nincs hatalma az ember felett, ha az ember nem egyezik bele”. Ezért igyekezzünk Miasszonyunk köpenyege alá bújni, amilyen szorosan csak lehet, és a világgal csak oly módon érintkezni, mely állapotbeli kötelességünk elvégzéséhez feltétlenül szükséges. És ezért nem szabad hátra néznünk, ezért nem szabad az átélt veszélyekkel foglalkoznunk, hanem csakis Urunk Jézus Krisztusra szegezni tekintetünket, és Rá hallgatnunk.
4. Abból, hogy bűneinkért elsőként a gonosz szellemeket tesszük felelőssé, következik bűneink súlyosságának az elbagatellizálása is, mely soha nem volt annyira elterjedt, mint napjainkban, még a „hűségesek” körében is. A. M. Weiß atya írja „A kereszténység szellemisége” című művében: „A bűn végtelen vétség. A bűn a mérhetetlen Isten tekintélye, becsülete és szentsége ellen fordul. … Minden bűn lényege és ismérve, hogy Isten fensége és ezzel az egész Általa meghatározott rend ellen lázad. Egyetlen bűn, még a leglényegtelenebb ember csupán saját személyét érintő legkisebb vétsége sem pusztán személyes ügy. Minden bűn nyilvános, sőt, közügy, mert az Isten által meghatározott általános rend ellen irányul, és Isten birodalma ellen elkövetett gaztett.”
A leírtakat összevetve ki lehet mondani, hogy nem a Sátán, hanem mi, azaz az ember szabad akarata tette szükségszerűvé a megváltást, Jézus kínszenvedését. Az ember Sátán nélkül is bűnbe esett volna. És Isten elleni lázadását véges emberi természete miatt Jézus, a végtelen Isten nélkül, önmaga soha nem tehette volna jóvá. Ezért szentségtörés olyat állítani, hogy „Isten irgalmassága, türelme, elnézése és büntető igazságossága soha nem jutnának érvényre, ha nem lenne ördög és nem lenne gonosz” (lásd Mäder prelátus könyvének ide vonatkozó állításait). Az isteni irgalmasság, türelem, elnézés és büntető igazságosság, azaz jóság és bölcsesség és mindenhatóság megnyilvánulásának nincs szüksége se a sátánra, se a gonoszra.
|
vissza