Részletek
Blazovich Jákó O. S. B.
„A nagy Szfinx – Újkori emberalakok”
című tanulmányából
1936.
Bevezetés: Az író a könyvében tíz korszak ember-képét rajzolta meg. E tízből eddig három került fel a honlapra (utoljára A fölvilágosult ember). Ehelyütt az utolsó fejezet, „A mai ember” című olvasható: (A kimaradt öt embertípus mind a reneszánsz egyenes következményeként alakult ki, és egyenesen a mai ember-típusba torkollott, ezért semmi lényegesen újat nem hozott.)
Blazovich Jákó atya 1936-ban adta ki művét: ő tehát „mai ember” alatt a mintegy 90 évvel ezelőtt élt embert értette. Mai életünkhöz képest az a kor már szép álomnak számít, sőt, lassan már a 30 évvel ezelőtti is. Mindazonáltal az atya meglátásai ma is érvényesek, mert az alapok: az Istentől és a természettörvénytől való elfordulás, és a modern anyagi világ iránti rajongás már akkor uralta az emberek életet.
Blazovich atya elemzésének egyik legnagyobb hiányossága (vagy naiv tévedése) az, ahogy a katolicizmusról ír, különösen az ú. n. „katolikus újjászületésről”. Amikor könyvében ilyeneket olvasunk: „Milliókban fölzsendült a kegyelmi élet. Irodalomban, tudományban, karitatív munkában új, nagy erők vonulnak föl sűrű sorokban. Milliók és milliók újra megtanultak imádkozni, az Egyház liturgiájával egybeforrtan élni, Krisztusért lelkesedni, áldozni. … Nem hétezren, de milliónyian vannak, akik nem hajtanak térdet Baál előtt, hanem igazságban élnek” – nem lehet nem meghökkenni azon a tájékozatlanságon, alaptalan optimizmuson, amivel az ő korában már évtizedek óta dúló modernizmust, és annak egyik következményét, a vallási közömbösségét figyelmen kívül hagyta. – Az is elképesztő, ahogyan ő és társai, többek között Bangha Béla is, arról fantáziálnak, hogy a 19. század téves ideológiáiról, elsősorban a liberalizmusról és a demokráciáról, a 20. század elejére mindenki számára kiderült, hogy tévedések voltak, megbuktak, és ezért már senki nem számol velük, tehát veszélytelenekké váltak a jövő számára. Blazovich atya művének végefelé így sóhajt fel: „Valakinek jönnie kellene, aki észre térítene bennünket.” – Nos, ahogy a világ ma kinéz, itt már senki ember nem segíthet, ez a valaki csak egy lehet: a mi Urunk Jézus Krisztus!
1936. Amikor tekintetünk végigsiklik a fölsorakoztatott kor-vázlatokon, úgy érezzük, mintha egy hatalmas dráma egyes fölvonásai vonulnának el előttünk. A dráma címe: újkor. Cselekménye: évszázadok történelme, viharai. Színhelye: Nyugat. Főhőse: az ember. És minél jobban közeledünk a mához, annál komorabb, élesebb alakban kristályosodik ki előttünk az igazság: ez a dráma egy megrázó tragédia.
Ha a ma emberét egész röviden akarjuk jellemezni, azt kell róla mondanunk, hogy tragikus ember. Ez a tragikus hős két világ mezsgyéjén állva vívja a maga sorsdöntő harcát. Halhatatlanoknak hitt eszmények, rendszerek, világnézetek romjai borítják el időnket. Ledőlt bálványok hevernek szerteszét. Ez a mi örökségünk. Az örökség jelentős része a ma életének tevékeny résztvevője. A mi időnket sok vonatkozásban az akkori életapparátus tartja, hordja. Kegyelmes tragikumunk, hogy az apparátusban való bizalmunk megrendült. Rá kellett eszmélnünk arra, hogy az apáinktól örökölt élettényezőkben démonikus erők lappanganak, amelyek féken-tartására maguk az élettényezők nem elég erősek. [szerk. megj.: ez túl optimista vélemény, aminek helyesen így kellene szólnia: „rá kellett volna ismernünk”, de nem így történt]. Akik a mi egyedi, társadalmi, gazdasági, állami életünket igazgatják, azoknak egyik kezében átok, a másikban áldás van, az egyikkel építenek, a másikkal rombolnak. A közelmúlt nagy bálványai: a kapitalizmus, liberalizmus, demokrácia, racionalizmus nemcsak kemény bírálat tárgyai, hanem a leghevesebb támadások célpontjai is [ez sem igaz, sőt, még sokkal erősebb, lerombolhatatlan bálványok lettek]. A legfeltűnőbb a feleszmélés a kor legbüszkébb teljesítményével, a technikával szemben [talán ez az írás legnagyobb tévedése!, alig-alig van néhány ember, aki felismerte a technika mindent elpusztító, mérgező hatását]. El kell olvasni Werner Sombart legutolsó munkájának (Deutscher Sozializmus) a technikáról szóló fejezetét! Ő az utolsó másfél század technikai iramában egyenesen a Sátán közreműködését látja. [és mennyire igaza volt!!!] «Nur wer an die Macht des Teufels glaubt, kann verstehen, was sich in den letzten anderthalb Jahrhunderten in Westeuropa und Amerika zugetragen hat. Denn nur als Teufelswerk kann gedeutet werden, was wir erlebt haben.» („Csak az, aki hisz az ördög hatalmában, tudja megérteni, hogy mi történt Nyugat-Európában és Amerikában az utolsó másfélszáz évben. Mert csak az ördög műveként lehet azt értelmezni, amit átéltünk.”) [És amit azóta is egyre nyíltabban és drasztikusabban átélünk.]
A nagy kiábrándulás lélektani visszhangja a mai kor embertípusában a hontalanság, bizonytalanság, félelem érzete. „Az élettől való eleddig soha nem tapasztalt félelem a mai ember titokzatos kísérője” (K. Jaspers) [lásd ezzel kapcsolatban A. E. Imhof megállapításait.]
Már az előző korok embertípusok egyik legjellegzetesebb tulajdonságát abban láttuk, hogy az életet merő dinamizmussá, eseményekké bomlasztják. Ez a jelenség napról-napra fokozódik. A mi legjellemzőbb tulajdonságunk a hihetetlen mozgalmasság, örökös nyugtalanság, az izgalmak szenvedélyes hajhászása. Jó néha-néha teljesen kikapcsolódni a világból s valahonnan egy csendes sarokból figyelni azt a kavargást, hullámverést, amit mai életnek nevezünk. Izgalmakat követel a kor embere mindenben: napi eseményekben, irodalomban, politikában, erotikában, moziban, rádióban, sportban. Amikor nagyritkán egy-egy nap nem hozza meg a maga izgalmát, az élet érdektelenné, üressé válik. Nem kell sok szót vesztegetni ennek a kortünetnek a lefestésére, csak ki kell hajolnunk szobánk ablakából, s egy futó tekintetet vetni a künn zajló életre. A mai ember e sajátos lelkiállapotának közvetlen magyarázata az a szellemtörténeti tény, hogy sorsának tragikus volta tudatossá vált benne [ez talán igaz volt még 30 évvel ezelőtt is, de mára már ez is eltűnt, mert minden eltűnt, amit gondolkodásnak lehetne nevezni: a mai ember szellemileg már robotként működik, még akkor is, ha a transzhumanizmus a gyakorlatban még nem valósult meg]. Már az előző korszak utolsó évtizedeiben a modern ember naiv optimizmusa, amellyel világnézetében, életbölcseletében bízott, kezd megtörni. … A [az első] világháborút követő szomorú évtized alatt lassan-lassan kiviláglott, hogy tragikus nemzedék vagyunk. Tengernyi tépelődés, eszmélődés nyomán, ami részben politikai, szociológiai, bölcseleti diszkussziókban, részben egy hatalmas irodalmon keresztül vált hallhatóvá-láthatóvá, megismertük, hogy évszázados végzetes tévedések áldozatai vagyunk. E tévedések két fókuszban, az újkor két legnagyobb mítoszában forrásoznak: az egyik az ember autonómiájának, a másik ugyanezen ember autarkiájának [más segítségére nem szoruló, önellátó képességében bízó] hite. E két fókuszon keresztül jutunk le legkönnyebben a mai ember tragikumának sötét szakadékaiba.
Az újkori életszemlélet az emberi autonómiának megvalósulását és biztosítását az egyén minél nagyobb szabadságában kereste. Az egész újkor a szabadság jelszavától visszhangzik – először félénkebben, majd egyre nagyobb erővel, szenvedéllyel. Az évszázados kemény, sokszor véres harc meghozta "gyümölcsét". Korról korra egyre tágult az egyéni szabadság köre. A modern ember ideológiailag ma már az összes életszférában teljesen szabad. Azonban az egyéni szabadságért vívott újkori harcokon súlyos tévedések vonulnak végig, amelyek tragikus kihatásai annál erősebbek, minél nagyobbak az elért sikerek.
De nemcsak szabadok, hanem önmagunknak elegendők is akartunk lenni. Az ember autarkiájába vetett fanatikus hit az újkor másik végzetes tévedése. A reneszánsztól egész napjainkig a legkülönbözőbb próféták addig hirdették, hogy az ember életteljessége sem egyedileg, sem tömegileg nem függ mástól, mint sajátmagától, amíg ez a hit Nyugat tudatéletében gyökeret nem vert. Érdemes ezen a szellemtörténeti metamorfózison még egyszer végigsiklani.
A XIX. század nagy áramlatai az emberi autarkia tanát kiemelik az elmélet világából, s a gyakorlati élet valóságává váltják át. A tudomány, technika, a gazdasági erőfeszítések szédítő sikerei nyomán a transzcendencia utolsó fénye is kialszik, az ember megelégszik önmagával s bolygójával. A század egyik legnagyobb gondolkozójának Kierkegaardnak komor figyelmeztetője, hogy az élet igaz értékét csak egy transzcendens világba, az istenibe való belegyökerezés adhatja meg, a pusztába kiáltó szava marad.
Meg kell ismételnünk, amit a szabadság mítoszával kapcsolatban mondottunk: az autarkia az ember utolsó ontológiai törvényei ellen lázong, amikor immanens, tehát véges erőitől végtelenséget követel, amikor önmaga akarja a Teremtőből kisugárzó embereszmét tartalommal megtölteni, önmaga akar létének magyarázója és értelme lenni.
Mindeközben az új mitológiák a totalitás igénylésével jelentkeznek. Nem elégszenek meg a politikai hatalom birtoklásával és gyakorlásával, hanem az egyéni és tömegi élet egésze, utolsó tartalma akarnak lenni. Jó néhány államban érezni, gondolkodni, írni, beszélni, cselekedni csak a diktatórikusan előírt séma szerint szabad. A hatalom birtokosai nem veszik figyelembe, hogy az engedelmesség kötelezettségének is van határa: az Istentől szabadnak teremtett, s ezért egyediségében felelősségre kötelezett ember! Az előző kor fanatikus hite a szabadság megváltó erőiben az elvárásokkal ellentétben napjainkban újra erősödnek. S milyen elváltozásokat mutat az autark embereszme? Miben keresi az élet értelmét, értékét, célját a mai ember? A kép, amely elénk tárul, aggasztó, nem egyszer megdöbbentő evilágiságot mutat. Az a hatalmas civilizáció, amelynek keretei közt a mai ember élete szövődik, szinte csak arra alkalmas, hogy az élet nagy kérdéseivel szemben érzéketlenné, süketté tegye az embereket. Valóban, milliós tömegek számára az élet merőben gazdasági kérdés csupán, metafizikai problémái már nincsenek. A materializmus gondolatvilága etikailag, életbölcseletileg tovább rombol. A világtörténelem kevés olyan elszánt, céltudatos értékrombolást ismer, mint aminőt korunk e szomorú eltévelyedése már évtizedek óta végez. Nemcsak erős politikai elhajlásról, gazdasági rendszerünk, társadalmi berendezkedésünk fölforgatásáról van itt szó, hanem egyenesen az Isten-eszme s a kereszténység száműzéséről az élet egész vonalán. Embereszméjéből a legdurvább evilágiság, céltudatos utilitarizmus döbbent ránk. Hogy mi vár Európára, ha ez az Istennel, a kereszténységgel nyíltan háborút viselő ember lesz úrrá fölötte, abból bőven láttunk eddig is példákat. Ez az ember nemcsak az államéletet, a társadalmat, a gazdasági életet forradalmasítja, hanem egész eddigi kultúránk alappilléreit dönti ki, s olyan légkört teremt, amely szétmállaszt, megöl mindent, amit eddig nagynak, nemesnek, szentnek tartottunk.
Semmiféle szociológia, semmiféle bölcselet, semmiféle mitológia, semmiféle kultúra sem fog e földtekén abból a káoszból, amit embernek mondunk, tökéletes, szép világot kiformálni; kiteljesedésünk csak egy más létszférában lehetséges. E létszférába vezető utat tiporta ki az emberiség számára Krisztus. Az igazság titokzatos fényével gyúlnak ki a nagy, szent szavak: «Én vagyok az út, igazság és élet.»
A földi élet szerelmétől megbódult, kicsiny emberekké lettünk. Füstölgő mécsesünk, az ész gyarló világítása mellett töltöttünk el hosszú évszázadokat, nem csoda, hogy a nagy igazságok fényét nem bírja szemünk. Csak így történhetett, hogy az örökkévalóság gondolatának kioltásával a földi életet öncélúnak proklamáltuk. Bolygónk, végességünk, a bölcsőtől a sírig futó rövid létszakasz rabjaivá lettünk. A halál utáni élet gondolata milliós tömegekben még mint lehetőség sem él. Földi, véges érdekszálak hálójában vergődik sokszor a hívő hite is, csak ajkkal vallja a föltámadást, de a nagy igazságtól megrendülni, benne a földi élet egyetlen értelmét, utolsó értékelési szempontját meglátni nem tudja.
Másik végzetes tévedésünk, hogy autonómok akartunk lenni s ezért Krisztust száműztük. Gőg szülte rövidlátásunkban nem vettük észre, hogy Krisztus uralmának gyengítésével Nyugat egész életének alapzatát robbantjuk fel. «A kereszténnyé lett Nyugat leghatalmasabb teljesítménye az volt, hogy nemcsak az egyes lelkekben, hanem a gazdasági, kulturális és állami élet egész területén Krisztus királyi uralmát megvalósította, s ezzel olyan világot teremtett, amelyben a természetes mindig a természetfölöttiben kulminált.» Álljunk még egy kérdéssel a ma embere elé? Kérdezzük meg tőle: «Quo vadis?» A kérdésre garmadával kapunk feleleteket. Elszaporodtak sorainkban a próféták. Merész kezek minduntalan egy-egy világító rakétát próbálnak beleröpíteni a nagy éjszakába, hogy legalább egy pillanatra fényt lopjanak az ismeretlen tájakra, amelyek felé a történelem titokzatos erői sodornak bennünket. A pusztulás rémképeivel döbbent ránk az egyik, s határtalan optimizmust sugároztat felénk a másik. A legkülönbözőbb oldalakról fenyegetnek veszélyek. De történelmi helyzetünk nyomasztó súlya alatt sem törik össze egy jobb jövőbe vetett reményünk. Ez a föld, a rajta nyüzsgő, viaskodó emberiség mélyre zuhanhat, jöhetnek kegyetlen idők – a láthatár széle valóban vihart jelzően izzik –, de a történelem nem végzetdráma, hanem Isten hatalmas gondolata. Isten gondolata pedig utolsó kivirágzásában nem lehet vég, hanem csak – élet.
|
vissza